УХВАЛА

м. Київ

27.01.2021Справа № 910/15940/20
За позовом фізичної особи-підприємця Кубицького Олександра Валерійовича

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про визнання договору недійсним,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача : Марченко О.Г.;

від відповідача: Трохимець О.П.;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кубицький Олександр Валерійович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - відповідач) про визнання договору про приєднання до електричних мереж №ПЗ/Е-141111/0138-1/НЮ від 19.08.2014, укладеного між АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником двохланцюгової повітряної лінії електричних мереж ПЛ-10кВ «Підгірці-Безрадичі», яка була збудована ним як фізичною особою за власні кошти. В липні 2018 року йому стало відомо про несанкціоноване підключення до лінії та після зроблених запитів було встановлено, що таке підключення відбулося на підставі договору про приєднання до електричних мереж №ПЗ/Е-141111/0138-1/НЮ від 19.08.2014, укладеного між відповідачем та фізичною особою ОСОБА_1 . Зазначає, що на момент укладення спірного договору він не використовував лінію у господарстві, а був її власником як фізична особа, та не надавав дозволу відповідачу та ОСОБА_1 на приєднання до лінії. Вказує, що відповідач не мав права на укладення такого договору та існування такого договору і підключення на його підставі до лінії електромереж порушує його права, як власника такої лінії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

03.11.2020 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/15940/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.12.2020 та залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 (надалі - третя особа).

У підготовче засідання 08.12.2020 з`явився позивач. Інші учасники справи в засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Суд відклав підготовче засідання на 29.12.2020.

28.12.2020 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи витребуваних документів та відкладення підготовчого засідання.

У зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. у щорічній відпустці в період з 29.12.2020 по 31.12.2020, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та підготовче засідання призначено на 27.01.2021.

29.12.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження по справі в зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки позивачем не підтверджено факт власності на ПЛ-10 кВ «Підгірці-Безрадичі».

Також представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору про приєднання до електричних мереж №ПЗ/Е-141111/0138-1/НЮ від 19.08.2014 разом із додатковою угодою та відзив на позов. У відзиві останній зазначає, що позивач не є стороною договору та власником ПЛ-10 кВ «Підгірці-Безрадичі», а тому не може бути позивачем у дані справі. Просив поновити строк на подання відзиву.

16.01.2021 від фізичної особи ОСОБА_2 надійшла заява про вступ до участі у справі №910/15920/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, яка мотивована тим, що саме він є власником електромережі до якої приєднано третю особу на підставі договору про приєднання до електричних мереж №ПЗ/Е-141111/0138-1/НЮ від 19.08.2014.

27.01.20201 від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно.

У підготовче засідання 27.01.2021 з`явилися представники позивача та відповідача. Третя особа в засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача підтримав подане раніше клопотання про закриття провадження в справі та просив його задовольнити, представник позивача заперечувала проти задоволення клопотання та закриття провадження в даній справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дійшов висновку про таке.

Частиною 2, статті 183 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Підстави закриття провадження у справі визначені ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, згідно з п.1, ч.1 якої господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Застосування наведеної вище норми пов`язано з необхідністю вилучати з процесу господарського судочинства справи, відкриті за позовами, що подані внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, чи право або інтерес не підлягають судовому захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 №2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 №9-зп не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Так, в силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що фізична особа-підприємець може звернутися з позовом до господарського суду лише у разі, якщо розгляд такого спору в господарському суді прямо передбачено Господарським процесуальним кодексом України та відповідним законом, а коло господарських спорів, у яких стороною може бути фізична особа, законом обмежене.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена статтею 20 Господарського кодексу України).

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом спору в цій справі є визнання договору про приєднання до електричних мереж №ПЗ/Е-141111/0138-1/НЮ від 19.08.2014, укладеного між АТ «Українська залізниця» (відповідач) та ОСОБА_1 (третя особа) недійсним, на підставі якого третя особа підключилася до електромережі ЛЕП-10 кВ «Підгірці-Безрадичі».

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що спірний договір порушує його права, як власника вказаної електромережі.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 цього Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 Цивільного кодексу України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України).

Тобто фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до частини першої статті 58 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини третьої статті 128 Господарського кодексу України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, в постановах від 14 березня 2018 року в справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року в справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18, від 15 травня 2019 року в справі №904/10132/17)).

Як зазначає позивач він є власником лінії електричних мереж ПЛ-10кВ «Підгірці-Безрадичі», яка була збудована ним як фізичною особою за власні кошти на підтвердження чого надає копії: технічних умов №Е-01/319/1.ТУ.07, акту технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 29.12.2008, акту №741 підтвердження готовності до роботи електроустановки від 29.12.2008, акту обстеження №16-0 електроустановки після використання будівельно-монтажних та налагоджувальних робіт, експертний висновок 09В;04-1.1.10-38497 від 27.07.2009.

Суд звертає увагу на те, що у вказаних вище документах позивача зазначено саме як фізичну особу. Про те, що він є власником лінії електричних мереж ПЛ-10кВ «Підгірці-Безрадичі», як фізична особа зазначає і сам позивач у позові.

Доказів того, що спірний договір порушує права позивача, як фізичної особи-підприємця, тобто суб`єкта господарювання матеріали справи не містять та позивачем суду в порядку встановленому ГПК України таких доказів не надано.

Зокрема, матеріали справи не містять договорів про надання позивачем, як фізичною особою - підприємцем лінії електричних мереж ПЛ-10кВ «Підгірці-Безрадичі» у користування іншим особам, отримання від такої діяльності прибутку та сплати за таку діяльність податків відповідно до чинного законодавства України.

Договір, який наданий позивачем на виконання ухвали суду укладений 15.04.2009 між Кубицьким Олександром Валерійовичем , як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем, також укладався позивачем саме, як фізичною особою.

Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги, спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права власності, що є спором про право цивільне та має приватноправовий характер.

Крім того, суд зазначає, що Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з аналізу указаних вимог Закону сторонами судового провадження про визнання правочину недійсним є безпосередньо сторони оспорюваного правочину, а також відповідна заінтересована особа.

Так, стороною спірного договору також є фізична особа ( ОСОБА_1 ), яка визначена позивачем у якості третьої особи.

За змістом вимог ст.ст. 15, 20 Цивільного кодексу України, гл. 4 Господарського процесуального кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд, позивачеві належить право визначати особу, яка повинна відповідати за його позовом.

Проте незалучення судом усіх належних до справи осіб під час вирішення питання про їх права і обов`язки може призвести до порушення права останніх на захист.

Порядок залучення до участі у справі співвідповідача встановлений ч. 1 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою така дія вчиняється судом лише за клопотанням позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем штучно визначено ОСОБА_1 саме в якості третьої особи, з метою змінення юрисдикції спору, оскільки за суб`єктним складом сторін даний спір має вирішуватися судами загальної юрисдикції.

Тому, враховуючи встановлені у справі обставини, суд зазначає, що спір, що виник між сторонами, стосується їх прав та обов`язків двох фізичних осіб та однієї юридичної особи, що робить неможливим розгляд даної справи в порядку господарського судочинства. Спір у даній справі підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Разом з тим, враховуючи вищезазначені обставини щодо наявності приватноправового спору, клопотання відповідача про закриття провадження, в зв`язку з відсутністю предмета спору є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись п. 1, ч. 1 ст. 231 ГПК господарський суд закриває провадження по справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.2 ст. 231 ГПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі, оскільки спір за вказаними позовними вимогами не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Суд роз`яснює позивачеві його право звернутися із вказаною позовною вимогою до судів загальної юрисдикції.

Клопотання ОСОБА_2 про вступ до участі у справі №910/15920/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в зв`язку з закриттям провадженням у справі підлягає поверненню.

Керуючись ст. 231, 232, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження в справі № 910/15940/20.

2. Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції загальних судів за правилами цивільного судочинства.

3. Заяву ОСОБА_2 про вступ до участі у справі №910/15920/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору №б/н від 15.01.2021 - повернути заявнику.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у встановленому законодавством України порядку.

Повний текст складено та підписано 29.01.2021.

Суддя Я.А.Карабань