ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2021 справа №914/1953/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Демчук А.Б., розглянувши справу

за позовом: Заступника військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону України,

в інтересах держави, в особі позивача: Міністерства оборони України

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат»

про: витребування майна,

Представники

прокурора: Бучко Р.В.;

позивача: Гудима В.О.;

відповідача: Посікіра Р.Р.;

третьої особи: Мудрик І.В.,

ВСТАНОВИВ:

20.09.2019р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» про витребування майна.

24.09.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 21.10.2019р.; явку представників учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

У підготовче засідання 21.10.2019р. з`явилися прокурор та представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у підготовчому засіданні 21.10.2019р. не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Водночас, 21.10.2019р. відповідачем подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№43226/19.

Протокольною ухвалою від 21.10.2019р. підготовче засідання відкладено на 11.11.2019р.

Крім того, ухвалою від 22.10.2019р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

06.11.2019р. прокурором подано до суду письмові пояснення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№46030/19.

08.11.2019р. прокурором подано до суду заяву (щодо доповнення обґрунтування позовних вимог) та заяву про збільшення розміру позовних вимог, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№46273/19 та вх.№3010/19 відповідно.

11.11.2019р. позивачем подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№46378/19.

У підготовче засідання 11.11.2019р. з`явилися прокурор та представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у підготовчому засіданні 11.11.2019р. не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 11.11.2019р. підготовче засідання відкладено на 25.11.2019р.

Крім того, ухвалою від 12.11.2019р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

У підготовче засідання 25.11.2019р. з`явилися прокурор та представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у підготовчому засіданні 25.11.2019р. не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.11.2019р. провадження у справі №914/1953/19 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18.

03.06.2020р. та 28.07.2020р. на адресу суду від прокурора надійшли клопотання про поновлення провадження у справі, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№18992/20 та вх.№22654/20.

10.08.2020р., враховуючи перебування судді Король М.Р. у відпустці в період з 20.07.2020р. по 07.08.2020р., а також те, що 08.08.2020р. та 09.08.2020р. вихідні дні, розглянувши клопотання прокурора, Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої ухвалив: поновити провадження у справі №914/1953/19; підготовче засідання призначити на 26.08.2020р.; явку представників учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

У підготовче засідання 26.08.2020р. з`явилися прокурор та представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив, при цьому, 25.08.2020р. на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№25011/20.

Протокольною ухвалою від 26.08.2020р. підготовче засідання відкладено на 16.09.2020р.

Крім того, ухвалою від 27.08.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

14.09.2020р. Державним підприємством «Львівський військовий лісокомбінат» подано до суду заяву про вступ у справу в якості третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№2146/20.

Враховуючи те, що відкладене на 16.09.2020р. підготовче засідання у цій справі не відбулося у зв`язку із відпусткою судді Король М.Р., 21.09.2020р. Господарський суд Львівської області ухвалив призначити підготовче засідання на 21.10.2020р.

У підготовче засідання 21.10.2020р. з`явилися представники учасників справи.

При цьому, у вищевказаному підготовчому засіданні представник позивача заявив усне клопотання про залишення без розгляду клопотання Міністерства оборони України про закриття провадження у справі (вх.№46378/19 від 11.11.2019р.).

21.10.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, якою, зокрема, ухвалив: прийняти заяву прокурора про збільшення розміру позовних вимог (вх.№3010/19 від 08.11.2019р.), що по своїй суті є заявою про виправлення описки у прохальній частині позовної заяви при зазначенні площі нерухомого майна; заяву Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про вступ у справу в якості третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору (вх.№2146/20 від 14.09.2020р.) задовольнити; залучити до участі у справі Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; відкласти підготовче засідання на 04.11.2020р.; викликати представників учасників справи у підготовче засідання; явку представників учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

23.10.2020р. відповідачем подано до суду заяву про об`єднання справ в одне провадження, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№30703/20.

02.11.2020р. на електронну адресу суду від позивача надійшло заперечення на заяву про об`єднання справ в одне провадження, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№31517/20.

03.11.2020р. на електронну адресу суду від третьої особи надійшли письмові пояснення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№31704/20.

У підготовче засідання 04.11.2020р. з`явилися прокурор та представники сторін. Третя особа участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечила, при цьому, 03.11.2020р. на електронну адресу суду від третьої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№31698/20.

Крім того, 04.11.2020р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№31846/20.

Враховуючи зазначені 04.11.2020р. у підготовчому засіданні представником відповідача доводи, суд дійшов висновку, що причини пропуску відповідачем встановленого строку на подання відзиву є поважними, а отже, такий строк слід поновити, а поданий відзив на позовну заяву слід долучити до матеріалів справи.

04.11.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: відмовити у задоволенні клопотання Міністерства оборони України про закриття провадження у справі, що по своїй суті є клопотанням про залишення позову без розгляду (вх.№46378/19 від 11.11.2019р.); відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» про залишення позову без розгляду (вх.№43226/19 від 21.10.2019р.); відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» про об`єднання справ в одне провадження (вх.30703/20 від 23.10.2020р.); відкласти підготовче засідання на 18.11.2020р.; явку представників учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

У підготовчому засіданні 18.11.2020р. з`явилися прокурор та представники позивача та третьої особи. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

При цьому, 18.11.2020р. прокурором подано до суду письмові пояснення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№33247/20.

18.11.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 09.12.2020р.; явку представників учасників справи у судове засідання з розгляду спору по суті визнати обов`язковою.

08.12.2020р. на електронну адресу суду від відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи та заява про застосування наслідків спливу позовної давності, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№35058/20 та вх.№35059/20 відповідно.

У судове засідання 09.12.2020р. з розгляду спору по суті з`явилися прокурор та представники позивача та третьої особи. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні з розгляду спору по суті не забезпечив.

Протокольною ухвалою від 09.12.2020р. судове засідання з розгляду спору по суті відкладено на 23.12.2020р.

Крім того, ухвалою від 09.12.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті.

23.12.2020р. відповідачем подано до суду заяву про застосування правових висновків Верховного Суду та заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№36388/20 та вх.№36390/20 відповідно.

У судових засіданнях 23.12.2020р. та 13.01.2021р. з розгляду спору по суті, в яких учасники справи забезпечили участь повноважних представників, оголошено перерву до 13.01.2021р. та 18.01.2021р. відповідно.

При цьому, у судовому засіданні з розгляду спору по суті, що відбулося 18.01.2021р., представником відповідача подано тези виступу в судових дебатах, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№1202/21.

Крім того, 16.01.2021р. на електронну адресу суду від третьої особи надійшов виступ (промова) в судових дебатах, який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№969/21.

Після закінчення перерви, у судове засідання 18.01.2021р. з розгляду спору по суті з`явилися представники учасників справи.

Суд звертає увагу, що під час розгляду цієї справи враховано те, що, відповідно до редакції пункту 4 Розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України (чинної до 17.07.2020р.), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки, в тому числі щодо подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Так, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020р. до 22.05.2020р. на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020р. «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» (з урахуванням внесених змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України №500 від 17.06.2020р.), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено карантин з 22.05.2020р. по 31.07.2020р., із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні, продовжено на всій території України дію карантину.

Разом з тим, 17.07.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-IX від 18.06.2020р., відповідно до положень якого, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Отже, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України, закінчилися 07.08.2020р.

Відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суд враховує, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленні законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У ч.3 ст.2 ГПК України визначені як основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумність строків розгляду справи судом (п.п.2 і 10 ч.3 зазначеної статті).

Беручи до уваги викладене, враховуючи принцип розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи на те, що зібрані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги й заперечення та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Оскільки норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція прокурора та позивача:

прокурор та позивач стверджують, що відповідач безпідставно володіє спірним майном, оскільки прилюдні торги з продажу спірного майна, що перебувало у повному господарському віданні третьої особи, та за результатами яких відповідач придбав спірне майно визнано недійсними рішенням господарського суду Львівської області від 08.02.2017р. у справі № 914/2062/14, залишеним без змін постановою ВГСУ від 23.10.2017р., а отже, на думку прокурора та позивача, зазначеним рішенням суду фактично визнано недійсним правочин з продажу спірного майна, що в свою чергу зумовлює обов`язок відповідача повернути таке майно державі в особі позивача, який, як зазначають прокурор та позивач, є власником спірного майна.

Однак, відповідачем спірне майно не повернуто, реєстрацію права власності на таке не скасовано.

Враховуючи викладене, керуючись, зокрема, ст.ст.387, 1212 ЦК України, прокурор звернувся до суду з цим позовом про витребування у відповідача на користь держави в особі позивача нерухомого майна, розташованого у м.Львові по вул. Луганській, 3, а саме: адміністративної будівлі комбінату літ. А-4 площею 1714,5кв.м., Ѕ приміщення трансформаторної підстанції ТП 600 площею 17,9 кв. м., частини приміщень сушильних камер і теплопункту площею 295,5 кв. м., приміщення дільниці широкого вжитку площею 146,2 кв. м., приміщення дільниці столярних плит площею 848 кв. м.

Позиція відповідача:

відповідач проти позову заперечив повністю, зокрема, зазначивши, що спірне майно вибуло з державної власності в особі позивача з правом повного господарського відання третьої особи за результатами прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, переможцем яких став відповідач, що вказує на договірний характер таких правовідносин, що в свою чергу, виключає можливість застосування до них судом положень глави 1212 ЦК України.

Крім того, відповідач стверджує, що він є добросовісним набувачем спірного майна, а також, враховуючи те, що він придбав таке майно на публічних торгах, які були проведені органом державної виконавчої служби на виконання судового рішення, спірне майно не може бути витребуване в силу ч.2 ст.388 ЦК України.

Враховуючи викладене, а також те, що, на думку відповідача, позбавлення належного йому майна є явно непропорційним інтересам відповідача, останній просить суд відмовити в позові.

Позиція третьої особи:

третя особа позовні вимоги підтримала повністю,

Також, суд звертає увагу на наявність у прокурора повноважень на звернення до суду із цим позовом, з огляду на наступне:

Відповідно до ч.3 ст.4 ГПК України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст.131 Конституції України, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно з ст.1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом України «Про прокуратуру» та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, до завершення розгляду якої і зупинялося провадження у цій справі, встановлено наступне:

«Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.»

Як встановлено судом у цій справі, перед зверненням до суду з позовом в інтересах позивача, в порядку дослідження підстав для представництва, листами №03-598вих-18 від 13.02.2018р., №30.33-2686вих-19 від 01.07.2019р., №33-3603вих-19 від 19.09.2019р. прокурор звертав увагу позивача на необхідність вжиття вичерпних заходів для повернення спірного майна, яке, на думку прокурора, безпідставно набуто відповідачем, у власність держави та його реєстрації за державою. При цьому, про факт подання вказаного позову прокурором було повідомлено позивача листом №33-3603вих-19 від 19.09.2019р., а також шляхом направлення 20 вересня 2019 року копії позовної заяви з доданими документами.

Однак, незважаючи на володіння позивачем інформацією про те, що відповідач упродовж двох з половиною років продовжує відкрито користується спірним майном, позивачем не вжито належних заходів для фактичного повернення такого майна.

Відтак, суд констатує, що прокурором вжито всіх заходів для обґрунтованого представництва у цій справі, а підставою для подання ним позову в інтересах держави в особі позивача є тривале невжиття останнім заходів щодо повернення спірного нерухомого майна у власність держави в особі позивача.

Таким чином, прокурор виконав вимоги ст.53 ГПК України та належним чином обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з позовом в межах цієї справи.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представників учасників справи, суд встановив таке:

відповідно до рішення Господарського суду Львівської області від 08.02.2017р. у справі №914/2062/14 (надалі по тексту «Рішення»), яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.10.2017р., відповідно до заявок відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області та на виконання умов договорів про надання послуг по організації і проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», 07.11.2013р. та 03.12.2013р. за процедурою реалізації арештованого нерухомого майна на виконання зведеного виконавчого провадження №7/В6/2013 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» заборгованості були проведені прилюдні торги, на яких відчужено нерухоме майно, а саме: Ѕ приміщення трансформаторної підстанції, пл. 17,9 кв.м., будівлі дільниці ширвжитку, пл. 146,2 кв.м., приміщення дільниці столярних плит (будівля №2), загальною пл.848,0 кв.м., частини приміщень сушильних камер і теплопункту, пл. 280,7 кв.м., та адміністративної будівлі комбінату під літерою «А-4» загальною площею 1 714,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, яке оформлене протоколами №03/263/13/а-2/1, №03/229/13/а-1, №03/263/13/а-3, №03/345/13/а-1.

Переможцем прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна було визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД».

Підставою позову визначено обставини, встановлені у зазначеному Рішенні, відповідно до якого, задоволено позов Заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, визнано недійсними результати прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», а саме:

- протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 07.11.13 №03/263/13/а-2/1 та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 11.11.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна - половини приміщення трансформаторної підстанції пл. 17,9 м2;

- протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 07.11.2013 №03/229/1 З/а-1 та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 11.11.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна - приміщення широкого вжитку, заг. пл. 146,2 м2 та приміщення дільниці столярних плит, пл. 848,0 м ;

- протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 07.11.2013 №03/263/13/а-З та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 11.11.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна частина приміщень сушильних камер і теплопункту пл. 280,7 м2;

- протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 03.12.2013 №03/345/1 З/а-1 та акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 09.12.2013 по реалізації арештованого нерухомого майна - адміністративна будівля комбінату під літерою «А-4» заг. пл. 1714,5 м2,

застосувавши наслідки недійсності правочину.

Водночас, як стверджує прокурор та не заперечується іншими учасниками справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» під час реєстрації права на спірне майно зазначено дещо інші параметри одного з об`єктів нерухомого майна.

Так, до продажу у 2013 році пропонувалася та була предметом торгів, серед іншого, об`єкт нерухомого майна - частина приміщень сушильних камер і теплопункту площею 280,7 кв. м. Однак, під час вчинення реєстраційних дій у січні 2015 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - частина приміщень сушильних камер і теплопункту площею 295,5 кв. м.

Таким чином, прокурор зазначає, що один з незаконно відчужених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» під час публічних торгів у листопаді - грудні 2013 року об`єктів нерухомого майна по вул. Луганській, 3 у м. Львові, а саме - частина приміщень сушильних камер і теплопункту на даний час має площу 295, 5 кв.м.

На думку прокурора та позивача, вищевказаним Рішенням фактично визнано недійсним правочин з продажу спірного майна, що в свою чергу зумовлює обов`язок відповідача повернути таке майно державі в особі позивача, який, як зазначають прокурор та позивач, є власником такого майна.

Однак, відповідачем спірне майно не повернуто, реєстрацію права власності на таке не скасовано,

Враховуючи викладене, із врахування прийнятої судом заяви (вх.№3010/19 від 08.11.2019р.), прокурор просить суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно, розташоване у м.Львові по вул. Луганській, 3, а саме: адміністративну будівлю комбінату літ. А-4 площею 1714,5кв.м., Ѕ приміщення трансформаторної підстанції ТП 600 площею 17,9 кв. м., частину приміщень сушильних камер і теплопункту площею 295,5 кв. м., приміщення дільниці широкого вжитку площею 146,2 кв. м., приміщення дільниці столярних плит площею 848 кв. м. (разом надалі по тексту «Спірне майно»).

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю, виходячи з такого:

як відображено у Рішенні, згідно з п.1.1. Статуту Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» (в новій редакції), який є додатком до наказу Міністра оборони України від 23.11.2012р. №794, Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство, що належить до сфери управління Міністерства оборони України. Відтак, майно, яке є предметом даного спору, закріплено на праві оперативного управління за Міністерством оборони України, яке передано на праві господарського відання Державному підприємству «Львівський військовий лісокомбінат».

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Як встановлено судом у справі №914/2062/14, Спірне майно, право власності на яке набуло Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» на прилюдних торгах, результати яких Рішенням у вищезазначеній справі визнано недійсними, перебувало у повному господарському віданні Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський військовий лісокомбінат».

При цьому, суд звертає увагу, що наявність судового рішення про визнання недійсними прилюдних торгів не є безумовною підставою для повернення майна у власність його попереднього власника (аналогічна позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 25.11.2020р. у справі №442/4841/17).

Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановив, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Так, правовою підставою позову Міністерства оборони України у даній справі №914/1978/19 є положення статті 387 Цивільного кодексу України, а саме щодо права власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Прокурор стверджує, що після ухвалення Рішення та набрання ним законної сили, Спірне майно і надалі, протиправно, зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД», що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.09.2019р. №181713751.

Разом з тим, суд звертає увагу, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» є добросовісним набувачем Спірного майна.

Як зазначено вище, право власності на Спірне майно набуте відповідачем за результатами проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат».

Суд звертає увагу на принцип «належного урядування», про особливу важливість якого підкреслив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011р. у справі «Рисовський проти України». Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010р. у справі «Лелас проти Хорватії»).

За таких обставин, той факт, що реалізація спірного майна здійснювалася на прилюдних торгах, зокрема, відповідно до заявок відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, повністю кореспондується із принципом правової визначеності, про який наголошує у своїх рішеннях ЄСПЛ, зокрема із тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» мало легітимні, виправдані очікування, що реалізація спірного майна на прилюдних торгах, з врахуванням принципу «належного урядування», здійснюється у відповідності до вимог чинного законодавства.

Більше того, як зазначає відповідач та не заперечується іншими учасниками, станом на момент проведення прилюдних торгів з реалізації Спірного майна саме Державне підприємство «Львівський військовий лісокомбінат» було зазначено в ЄДРРП як власник такого майна.

При цьому, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 23.10.2019р., добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень».

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» не усвідомлювало факт розпорядження Спірним майном особою, якій воно не належить і яка не має права на його відчуження, а відтак, є добросовісним набувачем такого.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.2 ст.388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Так, відповідно до статті 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Тобто, недобросовісний набувач, навпаки, на момент вчинення правочину про відчуження спірного майна знав або за всіма обставинами не міг не знати, що майно відчужується особою, якій воно не належить і яка не має права на його відчуження.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

Так, пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Як встановлено судом, відповідно до Рішення, результати прилюдних торгів з продажу Спірного майна було визнано недійсними із застосуванням наслідків недійсного правочину.

Враховуючи викладене, винятки для застосування віндикації, передбачені частиною другою статті 388 ЦК України, на спірні правовідносин не поширюються.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судових рішень, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує рішення, зокрема і виконавчий напис, для примусового виконання якого такі торги були проведені (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 25.11.2020р. у справі №442/4841/17)

Беручи до уваги наведене, визнання недійсними прилюдних торгів має наслідком повернення організатора торгів та їх переможця у попередній стан, а не повернення проданого за результатами таких торгів майна попередньому його власнику, як про це зазначає прокурор у даному позові.

Оскільки Спірне майно підлягає поверненню організатору прилюдних торгів, яким позивач, відповідно до зазначених у Рішенні протоколів про результати торгів,не є, у останнього відсутнє право на витребування такого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД», як переможця торгів (подібна позиція Верховного Суду викладена в постанові від 18.12.2019р. у справі №345/4014/17).

Крім того, суд звертає увагу на наступне:

як зазначено вище, віндикаційний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

При цьому, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, тому відсутні правові підстави для застосування до таких правовідносин положень ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Відповідач стверджує, щоМіністерство оборони України позивач у цій справі було повідомлене про відчуження Спірного майна, у відповідь на що позивач зазначив, що відповідне відчуження майна не передбачає його погодження. Факт повідомлення позивача про продаж Спірного майна не заперечується іншими учасниками справи

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що Спірне майно вибуло не з волі власника.

Таким чином, позивач, як власник майна переданого на примусову реалізацію, не має права віндикаційної вимоги до набувача цього майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД».

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Предметом регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки «на умовах, передбачених законом», а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів».

Беручи до уваги все вищенаведене, правові підстави для витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» Спірного майна відсутні.

Щодо заяв відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності (вх.№35059/20 від 08.12.2020р. та вх.№36390/20 від 23.12.2020р.), суд зазначає наступне:

згідно з ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому у частині третій цієї статті унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. При цьому, у спірних правовідносинах визначальним є обізнаність потенційного позивача саме про факт порушення його права, а не проінформованість про певні обставини щодо обліку майна чи його передачі.

Про такий підхід відзначено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019р. у справі №914/3224/16. Зокрема, вказано, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Саме принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю пов`язується Великою Палатою Верховного Суду з позбавленням власника володіння майном. Зокрема, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном відображено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №653/1096/16-ц, від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №911/1902/19.

Таким чином, з огляду на те, що володіння нерухомістю пов`язано з реєстраційним посвідченням, то слід визнати, що датою порушення володіння є дата реєстрації за новим володільцем (першим набувачем) спірної нерухомості.

При цьому, законодавство не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019р. у справі № 914/3234/16).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копія якої міститься в матеріалах справи, право власності на Спірне майно зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Трентова ЛТД» 26.12.2014р., 29.12.2014р. та 26.01.2015р.

Тобто вищевказані дати є датами вибуття з володіння позивача Спірного майна та датами, коли позивач довідався або міг довідатися про буцімто порушення його права або про особу, яка, на його думку, порушила таке право.

Суд зазначає, що і в разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що у випадку, якщо б право позивача на Спірне майно було б порушене, то, враховуючи те, що із позовом у цій справі прокурор звернувся до суду 20.09.2019р., з огляду на наявність відповідної заяви відповідача, підлягали б застосування наслідки спливу строку позовної давності.

Разом з тим, як зазначено вище, право позивача не є порушеним, а відтак, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Беручи до уваги викладене, в позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат прокурор подав платіжне доручення №1010 від 18.09.2019р. про сплату судового збору в розмірі 48670,17грн. за подання позовної заяви.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви судового збору, станом на момент прийняття цього рішення, позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, суд збір у вищевказаному розмірі слід залишити за прокурором.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб - адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 28.01.2021р.

Суддя М.Р. Король