ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2021 р. Справа №909/610/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді О.В. Зварич

суддів О.П. Дубник

О.І. Матущак,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича б/н від 19.10.2020 року (вх. № 01-05/3040/20 від 27.10.2020 року)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2020 року (суддя Т.В. Максимів; повний текст рішення складено 25.09.2020 року)

у справі № 909/610/20

за позовом: Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича (надалі ФОП Чорний О.Л.)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича (надалі ФОП Романюк Р.Я.)

про стягнення коштів в сумі 140247,09 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

15.07.2020 року Фізична особа-підприємець Чорний Олег Леонідович звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича про стягнення 140247,09 грн., а саме: інфляційні збитки в розмірі 10054,00 грн., в зв`язку з простроченням внесення орендних платежів згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року (за період з 01.10.2018 по 01.07.2020); 3% річних в розмірі 5781,78 грн. (за період з 01.10.2018 по 01.07.2020); збитки в розмірі 33965,71 грн. за несплату газопостачання орендованого приміщення; збитки в розмірі 32300,00 грн., в з`язку з неповерненням обладнання переданого згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року та пеню в сумі 58145,60 грн. (за період з 01.10.2018 по 01.07.2020).

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2020 року у справі №909/610/20 (суддя Т.В. Максимів) частково задоволено позов. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Романюка Романа Ярославовича на користь Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича 10054,00 грн. - 3% річних, 5781,78 грн. - інфляційних нарахувань, а також 237,54 грн. - судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 33965,71 грн. збитків за несплату газопостачання орендованого приміщення, 32300,00 грн. - збитків в зв`язку з неповерненням обладнання та 58145,60 грн. пені - відмовлено. Судовий збір в сумі 1866,17 грн. покладено на позивача (а.с. 42-48).

Рішення суду мотивоване тим, що 26.10.2016 року між Фізичною особою-підприємцем Чорним Олегом Леонідовичем (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Романюком Романом Ярославовичем (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення. Згідно умов даного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 117,8м2, яке розташоване за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Зв`язкова, 6. Сторони домовилися, що за листопад місяць 2016 року орендна плата буде проплачена в день підписання даного договору авансом, а саме 16000,00 грн. З листопада 2017 року розмір орендної плати становитиме 17000,00 грн. за кожний наступний місяць; починаючи з 25 місяця включно (з листопада 2018 року) розмір орендної плати становитиме 18000,00 грн. за кожний наступний місяць до кінця дії даного договору (п.4.1. договору). Згідно з п. 4.4. договору орендна плата сплачується в готівковому порядку в касу орендодавця наперед (авансом) не пізніше 05 числа за оплачуваний місяць. У зв`язку з тим, що відповідач станом на 15.07.2020 заборгованість з орендної плати не погасив, позивач згідно з п.8.1.1 договору, за прострочення сплати орендних платежів, нарахував пеню в сумі 58145,60 грн., 3% річних в сумі 5781,78 грн. та інфляційні втрати в сумі 10054,00 грн, а також 33965,71 грн. збитків у зв`язку із несплатою послуг газопостачання в порушення вимог п. 6.3 договору та 32300,00 грн. збитків, визначених як вартість неповернутого обладнання. Оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що він повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Щодо вимог в частині стягнення 33965,71 грн. збитків за несплату газопостачання орендованого приміщення суд констатував, що заявлена позивачем до стягнення сума 33965,71 грн. не є збитками в розумінні ст.225 ГК України, а є заборгованістю, яка виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору, на підтвердження розміру якої позивач не подав жодного доказу. Тому суд відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В частині позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 32300,00 грн. в зв`язку з неповерненням обладнання, переданого згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року, суд вказав, що, акт приймання-передачі № 1 від 20.10.2016, договір купівлі-продажу обладнання і іншого майна від 30.08.2014 між ФОП Чорним О.Л. (Покупець) та ФОП Іщуком В.А. (Продавець) та акт приймання-передачі майна та обладнання від 30.08.2014 року містять інформацію щодо вартості обладнання станом на 2014 рік, а акт приймання передачі № 1 від 20.10.2016 підписаний позивачем і відповідачем до укладення договору оренди від 26.10.2016. Зазначений акт не містить інформації про вартість прийнятого обладнання та умов щодо його повернення. Суд зазначив, що подані позивачем докази спрямовані на формування хибного уявлення про обставини, які мають значення для справи, а тому не можуть бути належними та достовірними доказами в розумінні статей 76, 78 Господарського процесуального кодексу України. Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження факту неповернення майна і його вартості, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог в частині відшкодування завданих збитків.

Щодо вимог про стягнення пені в розмірі 58145,60 грн., нарахованої (за період з 01.10.2018 по 01.07.2020) суд встановив, що строк на звернення до суду з позовом в цій частині заявлений позивачем з пропущенням річного строку позовної давності, встановленого ст. 258 ЦК України та дійшов висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ФОП Чорний О.Л. подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції. Скаржник зазначає, що при укладенні договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 відповідач отримав у користування разом з приміщенням і кухонно-ресторанне обладнання, що підтверджується відповідним актом. Разом з тим, повертаючи позивачу приміщення після припинення договору оренди, відповідач не повернув частину обладнання загальною вартістю 32300,00 грн. Крім того, відповідач не сплатив 33965,71 грн. за газопостачання орендованого приміщення. На думку скаржника, посилання суду першої інстанції на відсутність доказів погодження з відповідачем вартості переданого обладнання в момент укладення договору оренди та відсутність доказів несплати боргу за газопостачання, як на підставу відсутності вини відповідача та як наслідок - відмову в позові у цій частині не відповідає вимогам чинного законодавства України. Скаржник наголошує, що згідно умов укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення відповідач зобов`язався самостійно укласти з газопостачальною організацією договір на газопостачання та здійснювати оплату за газопостачання. Щодо вирішення позовних вимог в частині стягнення пені, суд, застосувавши позовну давність до нарахованої за 1 рік до дня подання позову пені, одночасно не мотивував відмову в задоволенні позову в частині стягнення пені, нарахованої поза позовною давністю. Просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2020 в частині вирішення спору про стягнення 33965,71 грн. збитків за несплату газопостачання орендованого приміщення, стягнення 32300,00 грн. збитків в зв`язку з неповерненням обладнання, стягнення 58145,60 грн. пені та ухвалити в цій частині постанову про задоволення позову щодо стягнення даних коштів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, рішення суду першої інстанції законним та прийнятим з повним з`ясуванням всіх обставин справи. Відповідач вважає, що місцевий господарський суд у відповідності до норм чинного законодавства підставно задоволив заяву ФОП Романюка Р.Я. про застосування до вимог про стягненні пені строку позовної давності, оскільки вимоги по пені були заявлені з пропуском річного строку позовної давності. Також відповідач зазначає, що в ухвалі про відкриття провадження від 21.07.2020 року у справі № 909/610/20 господарський суд Івано-Франківської області запропонував позивачу надати перелік доказів, які б підтверджували вимоги щодо збитків відносно неповернення обладнання та несплату витрат по газопостачанню. Проте, позивач не надав доказів підставності заявлених вимог в цій частині. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2020 року головуючим-суддею (суддею-доповідачем) у справі №909/610/20 визначено суддю О.В. Зварич суддів: В.М. Гриців, О.П. Дубник.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді В.М. Гриців склад судової колегії Західного апеляційного господарського суду змінився, що підтверджується витягом з протоколу авторозподілу судової справи між суддями від 23.11.2020 року, який наявний в матеріалах справи.

Згідно з ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 року (головуючий-суддя О.В. Зварич, судді: О.П. Дубник, О.І. Матущак) відкрито апеляційне провадження у справі № 909/610/20 та ухвалено здійснити перегляд рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2020 року у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно з частиною 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень від 25.11.2020 року сторони у справі обізнані з порядком розгляду даної справи.

На час винесення даної постанови від сторін не надходило жодних заяв чи клопотань щодо порядку розгляду апеляційної скарги ФОП Чорного О.Л. на судове рішення у справі №909/610/20, яке є предметом оскарження.

Обставини справи

26.10.2016 року між Фізичною особою-підприємцем Чорний Олег Леонідович (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Романюк Роман Ярославович (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1 договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення. Адреса приміщення, що орендується: м. Івано-Франківськ, вул. Зв`язкова, 6, що належить Орендодавцю на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно №690 від 28.12.2010 року, серія САЕ № 220924 (п.1.2 договору) (а.с. 7-9).

Згідно із п. 1.3 договору загальна площа приміщення, що орендується 117,8 м2. Цільове призначення: Орендодавець передає об`єкт, що орендується для використання під заклад громадського харчування (п. 1.7 договору).

Приймання-передача об`єкта, що орендується, здійснюється сторонами. Сторони повинні передати-прийняти об`єкт, що орендується протягом 1 календарного дня з моменту підписання даного договору (п.п. 2.1, 2.2 договору).

Пунктами 2.3, 2.4 договору сторони погодили, що при передачі орендованого об`єкта складається акт прийому-передачі, який підписується сторонами. Об`єкт, що орендується, вважається переданим в оренду з моменту підписання акту прийому-передачі.

У пункті 2.5 договору сторони домовились про те, що орендна плата нараховується щомісячно з 01 листопада 2016 року.

За листопад місяць 2016 року орендна плата буде проплачена в день підписання даного договору авансом, а саме 16000,00 грн. (з листопада 2017 року) становитиме 17000,00 грн. за кожний наступний місяць та розмір орендної плати починаючи з 25 місяця включно (з листопада 2018 року) становитиме 18000,00 грн. за кожний наступний місяць до кінця дії даного договору (п.4.1 договору).

Згідно з п. 4.4 договору орендна плата сплачується в готівковому порядку в касу Орендодавця наперед (авансом) не пізніше 05 числа за оплачуваний місяць.

Підпунктом 8.1.1 пункту 8.1 договору сторони передбачили, що у випадку прострочення по сплаті орендних платежів сплачується в касу Орендодавця пеня в розмірі облікової ставки НБУ від суми боргу орендної плати за прострочений період за кожен день прострочення.

26.10.2016 року позивач (Орендодавець) передав, а відповідач (Орендар) прийняв об`єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передавання орендованого приміщення (а.с. 10).

В матеріалах даної господарської справи міститься також копія акту приймання-передачі № 1 від 20.10.2016 року про передачу Чорним О.Л. переліченого в акті майна Романюку Р.Я. (а.с. 11).

Відповідач (Орендар) не виконував належним чином прийняті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасного внесення орендних платежів, внаслідок чого утворилась заборгованість з орендної плати за період з березня 2018 року по вересень 2018 року в сумі 110000,00 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 03.01.2020 року у справі № 909/918/19 за позовом ФОП Чорного О.Л. до ФОП Романюка Р.Я. про стягнення заборгованості в сумі 110000,00 грн. за договором оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року позовні вимоги задоволено повністю. В ході розгляду даної справи суд першої інстанції встановив, що відповідач скористався своїм правом щодо дострокового розірвання договору з власної ініціативи, про що попередив позивача заявою від 30 червня 2018 року. Таким чином, договір оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року є розірваним з 01.10.2018 року (три місяці липень, серпень, вересень з моменту письмового повідомлення від 30.06.2018 року). При цьому, відповідач не надав доказів про сплату орендної плати за період з березня 2018 року по вересень 2018 року в сумі 110000,00 грн. Дане рішення постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2020 року залишено без змін (а.с. 12-14).

У зв`язку з тим, що відповідач станом на 15.07.2020 року не погасив заборгованість з орендної плати, позивач нарахував пеню в сумі 58145,60 грн., 3% річних в сумі 5781,78 грн. та інфляційні втрати в сумі 10054,00 грн, а також 33965,71 грн. збитків у зв`язку із несплатою послуг газопостачання та 32300,00 грн. збитків, визначених як вартість неповернутого обладнання.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Як встановлено судом, 26.10.2016 року між Фізичною особою-підприємцем Чорний Олег Леонідович (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Романюк Роман Ярославович (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення. Відповідно до п.1.1 договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Зв`язкова, 6, що належить Орендодавцю відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно №690 від 28.12.2010 року, серія САЕ № 220924 (п.1.2 договору).

За актом приймання-передавання від 26.10.2016 року відповідач прийняв від позивача в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 117,8 м кв. за вищевказаною адресою.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічно, частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, унормовано, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу приписів статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище, господарським судом Івано-Франківської області прийнято рішення від 03.01.2020 року у справі № 909/918/19, яким задоволено позовні вимоги ФОП Чорного О.Л. до ФОП Романюка Р.Я. про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 110000,00 грн. за договором оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року. Дане рішення набрало законної сили.

Згідно приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наведеного вбачається, що саме внаслідок порушення Фізичною особою-підприємцем Романюком Романом Ярославовичем договірних зобов`язань виникла зоборгованість з орендної плати.

В матеріалах судової справи № 909/610/20 відсутні докази про виконання зазначеного судового рішення у примусовому порядку чи добровільну сплату боржником заборгованості в сумі 110000,00 грн. на час заявлення даного позову.

У зв`язку з тим, що відповідач станом на 15.07.2020 року не погасив заборгованість з орендної плати, позивач згідно поданого розрахунку нарахував відповідачу 3 % річних в розмірі 5781,78 грн. за користування грошовими коштами та інфляційні втрати в сумі 10054,00 грн. за період з 01.10.2018 по 01.07.2020 у зв`язку з простроченням внесення орендних платежів згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року (а.с. 20, 21).

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач не виконав належним чином умови договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року щодо внесення орендних платежів, отже він зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми.

З аналізу розрахунків позивача, не спростованих відповідачем, суд встановив, що 3% річних за несвоєчасну сплату орендних платежів за період з 01.10.2018 по 01.07.2020 складає 5781,78 грн. за користування грошовими коштами. Сума, на яку збільшився основний борг внаслідок інфляційних процесів, становить 10054,00 грн.

Перевіривши правильність вказаних розрахунків, колегія суддів вважає їх арифметично вірними. Отже, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 5781,78 грн. та інфляційні втрати в сумі 10054,00 грн. за період з 01.10.2018 по 01.07.2020 року.

Колегія суддів зазначає, що позивач (скаржник) не оскаржує рішення в частині позовних вимог про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо позовних вимог в частині стягнення збитків у розмірі 33965,71 грн. за несплату газопостачання орендованого приміщення згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року, необхідно врахувати таке.

У відповідності до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарській санкції (ч.2 ст.217 ГК України.

За приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов`язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з приписами частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При цьому, для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм права вбачається, що збитки мають правову природу, яка не ототожнюється з будь-якими сумами, які особа повинна сплатити у зв`язку з виконанням умов договору, оскільки під збитками слід розуміти реальну втрату матеріальних цінностей, а також реальні витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, або втрата доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру збитків покладається на позивача, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

З аналізу змісту договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року суд встановив, що пунктами 6.3, 6.5 договору визначено обов`язок Орендаря самостійно і від власного імені укладати договори щодо надання комунальних послуг у повному обсязі зі спеціалізованими організаціями, самостійно сплачувати комунальні платежі за водопостачання та водовідведення (каналізацію), електроенергію, тепло, газ, в тому числі витрати по збереженню, відновленню та ремонту технічних мереж, пристроїв в приміщенні (а.с.8 на звороті).

За доводами скаржника, наведеними у апеляційній скарзі, відповідач порушив умови названих пунктів 6.3 та 6.5 спірного договору щодо укладення договору на газопостачання та оплати вартості спожитого газу, в зв`язку з чим повинен відшкодувати збитки в розмірі 33965,71 грн.

Колегія суддів критично оцінює дані твердження скаржника, оскільки заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 33965,71 грн. не є збитками в розумінні ст. 225 ГК України, а є заборгованістю, яка виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору, на підтвердження розміру якої позивач (скаржник) не подав жодних доказів, не зазначив періоду, за який така заборгованість утворилась, та чи була вона сплачена самим позивачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків у розмірі 33965,71 грн. за несплату газопостачання орендованого приміщення згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року.

Крім того, у заявлених позовних вимогах ФОП Чорний О.Л. просив стягнути з ФОП Романюка Р.Я. збитки в розмірі 32300,00 грн. у зв`язку з неповерненням обладнання, переданого згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року. В підтвердження завданих збитків позивач покликається на акт приймання передачі № 1 від 20.10.2016, договір купівлі-продажу обладнання і іншого майна від 30.08.2014 року, укладений між Фізичною особою-підприємцем Іщук Віталій Анатолійович (Продавець) та Фізичною особою-підприємцем Чорний Олег Леонідович (Покупець), та акт приймання- передачі майна та обладнання від 30.08.2014 року (а.с. 11, 15-16, 17-19).

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що дані позовні вимоги не підтверджені належними доказами.

Зокрема, немає підстав стверджувати, що передача обладнання від позивача до відповідача відбулась на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року, тому що в даному договорі спірне обладнання не зазначене як об`єкт оренди.

Крім того, з аналізу змісту наявної у судовій справі № 909/610/20 копії суд встановив, що Акт приймання передачі № 1 від 20.10.2016 року, на який посилається позивач, складений раніше, ніж укладено вищевказаний договір оренди нежитлового приміщення між сторонами.

Договір купівлі-продажу обладнання та іншого майна від 30 серпня 2014 року не можна вважати належним доказом на підтвердження вартості обладнання, так як у даному договорі ціни наведені станом на 2014 рік, отже, неможливо достовірно стверджувати, що саме це обладнання не було повернуто відповідачем.

Також в матеріалах справи відсутні докази про вартість спірного обладнання.

За приписами статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Разом з тим, розрахунок вартості неповерненого обладнання не може ґрунтуватися на припущеннях позивача (скаржника), оскільки вони не є фактичними даними в розумінні ст.73 ГПК України. Інших доказів на підтвердження кількості та вартості обладнання позивач суду не подав, такі в матеріалах даної справи відсутні.

Враховуючи вищенаведені норми права та беручи до уваги фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції констатує відсутність правових підстав щодо задоволення позовних вимог в частині відшкодування збитків у розмірі 32300,00 грн. в зв`язку з неповерненням обладнання, переданого згідно договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження цих вимог.

Щодо вимог про стягнення пені в розмірі 58145,60 грн., нарахованої за період з 01.10.2018 по 01.07.2020, колегія суддів зазначає таке.

В силу статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 549 названого Кодексу унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У даній справі суд встановив, що відповідач при виконанні умов договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року допустив порушення строку внесення орендних платежів. Згідно поданого розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу за період з 01.10.2018 по 01.07.2020 пеню в розмірі 58145,60 грн. (а.с. 22).

Проте, як видно з матеріалів справи, відповідач подав до господарського суду Івано-Франківської області відзив б/н від 11.08.2020 (вх. № 10412/20 від 13.08.2020 року) року на позовну заяву, в якому, зокрема зазначив про те, що позивачем пред`явлено позов після спливу однорічного строку позовної давності, що в даному випадку є підставою для відмови в позові. Відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 58145,60 грн., нарахованої за період з 01.10.2018 по 01.07.2020 за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно умов договору оренди нежитлового приміщення від 26.10.2016 року (а.с. 30-32).

Приписами статті 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

З матеріалів справи вбачається, що строк на звернення ФОП Чорного О.Л. до суду з позовом до ФОП Романюка Р.Я. в частині стягнення пені за порушення строку внесення орендної плати за березень 2018 року - розпочався 06 березня 2018 року; за квітень - 06 квітня 2018 року; за травень - 06 травня 2018 року; за червень - 06 червня 2018 року; за липень - 06 липня 2018 року; за серпень - 06 серпня 2018 року; за вересень - 06 вересня 2018 року, тобто з дня невнесення орендної плати за оплачуваний місяць, та закінчився через 1 (один) рік - відповідно 06 березня 2019 року; 06 квітня 2019 року; 06 травня 2019 року; 06 червня 2019 року; 06 липня 2019 року та 06 вересня 2019 року.

Водночас, як вбачається з відмітки канцелярії на позовній заяві (вх.№ 10074/20 від 15.07.2010 року), позивач звернувся з даним позовом до господарського суду Івано-Франківської області суду 15.07.2020 року, пропустивши спеціальний однорічний строк позовної давності, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

З аналізу вищеописаних правових норм та матеріалів справи, колегія суддів констатує наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ФОП Романюка Р.Я. пені в розмірі 58145,60 грн. згідного спірного договору оренди, нарахованої за період з 01.10.2018 по 01.07.2020, оскільки при заявленні даних позовних вимог позивач пропустив строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2020 року у справі №909/610/20.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2020 року у справі №909/610/20 необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 2, 86, 269, 270, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чорного Олега Леонідовича б/н від 19.10.2020 року (вх. № 01-05/3040/20 від 27.10.2020 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.09.2020 у справі № 909/610/20 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя О.П. Дубник

Суддя О.І. Матущак