РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.01.2021Справа № 910/8403/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегери А.В.

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Антонов"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р."

про стягнення 326 263,99 грн.,

За участю представників сторін:

від позивача: Наливайко Д.О. за довіреністю № 408-257-д від 30.11.2020 р.;

від відповідача: Магей І.В. за ордером серії АА № 1026709 від 03.07.2020 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Антонов" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." (далі - відповідач) про стягнення 326 263,99 грн., з яких: 216 005,04 грн. - попередня оплата за непоставлений товар, 78 268,02 грн. - пеня за несвоєчасну поставку товару, 30 269,18 грн. - штраф за порушення строків поставки товару, 1 721,75 грн. - 3% річних, нараховані за прострочення повернення попередньої оплати.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.06.2020 року відкрито провадження у справі № 910/8403/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.07.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.07.2020 року провадження у справі № 910/8403/20 зупинено до перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах в справі № 918/631/19.

Разом із цим, постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська бурштинова компанія" задоволено, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 року у справі № 918/631/19 скасовано, рішення господарського суду Рівненської області від 24.12.2019 року в справі № 918/631/19 скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних й ухвалено в цій частині нове рішення.

У зв`язку з тим, що Великою Палатою Верховного Суду 22.09.2020 року було розглянуто справу № 918/631/19, до розгляду якої було зупинено провадження у даній справі, а також 20.10.2020 року оприлюднено повний текст цієї постанови, ухвалою господарського суду міста Києва від 29.10.2020 року провадження у справі № 910/8403/20 було поновлено та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні на 17.11.2020 року.

17.11.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача від 17.11.2020 року, в якій останній просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку із необхідністю надання сторонам додаткового часу на врегулювання спору в добровільному порядку.

Водночас підготовче засідання, призначене на 17.11.2020 року, не відбулося, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності суддею Ломакою В.С.

Враховуючи наведені обставини, ухвалою господарського суду міста Києва від 30.11.2020 року підготовче засідання у справі № 910/8403/20 призначено на 16.12.2020 року.

15.12.2020 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшли заперечення відповідача на позов від 15.12.2020 року.

Однак, надіслане відповідачем електронною поштою заперечення на позовну заяву електронного не містить цифрового підпису та не є офіційним документом, у зв`язку з чим не було прийнято судом до уваги.

У підготовчому засіданні 16.12.2020 року представник відповідача подав заперечення на позов від 15.12.2020 року, в яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." визнало вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 216 005,04 грн. попередньої оплати за непоставлений товар та 1 721, 75 грн. 3% річних, нарахованих за прострочення повернення попередньої оплати, проте заперечило проти задоволення решти позовних вимог Державного підприємства "Антонов".

Враховуючи наведені обставини, у підготовчому засіданні 16.12.2020 року судом постановлено протокольну ухвалу, якою позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив - до 30.12.2020 року, а також встановлено відповідачу строк для подання заперечення - до 15.01.2021 року.

Ухвалою господарського суду від 16.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/8403/20 до судового розгляду по суті на 20.01.2021 року.

Представник позивача у судовому засіданні 20.01.2021 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у вказаному судовому засіданні визнав позовні вимоги Державного підприємства "Антонов" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." 216 005,04 грн. попередньої оплати та нарахованої суми 3 % річних, проте заперечив проти задоволення решти вимог позивача.

У судовому засіданні 20.01.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2018 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № 1205 (далі - Договір), за умовами якого продавець зобов`язується поставити протягом 2018 року металопрокат, а покупець - прийняти та оплатити вказаний товар на умовах, які визначені у договорі.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками зазначених суб`єктів господарювання.

Номенклатура, кількість, ГОСТ/ТУ, ціна одиниці товару визначається специфікацією № 1, яка є невід`ємною частиною Договору (пункт 1.2 Договору).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору ціна за одиницю товару, що поставляється по даному Договору, визначена у специфікації № 1 і включає в себе податки та збори, а також вартість тари, упаковки, маркування та доставки товару. Загальна сума Договору складає 677 806,80 грн., у тому числі ПДВ 20%: 112 967,80 грн.

У пункті 4.2 Договору сторонами погоджено, що термін поставки товару (партії товару) - 60 (шістдесят) робочих днів з моменту отримання попередньої оплати від покупця.

За умовами пункту 4.3 цієї угоди право власності на товар, а разом з ним і ризик випадкової загибелі товару переходить від продавця до покупця в момент передачі товару, про що свідчить документ про передачу товару - видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін, або товарно-транспортна накладна.

Датою поставки вважається дата, яка зазначена у видатковій або товарно-транспортній накладній (пункт 4.4 Договору).

Згідно з пунктом 6.2 Договору оплата за товар (партію товару) здійснюється в наступному порядку:

6.2.1 перших 50 % за партію товару покупець проводить шляхом сплати грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 14-ти банківських днів з дня отримання рахунку від продавця. Після здійснення передоплати ціна зміні не підлягає;

6.2.2 наступні 50 % від вартості замовленого товару (партії товару) сплачуються покупцем протягом 14-ти банківських днів з моменту фактичного отримання товару (партії товару), що підтверджується підписанням сторонами видаткових накладних.

Датою оплати товару вважається дата надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (пункт 6.3 Договору).

Відповідно до пункту 10.1 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що у специфікації № 1 до Договору сторонами було погоджено найменування товару, його кількість та загальну ціну, що становить 677 806,80 грн. (у тому числі ПДВ 20 % - 112 967,80 грн.).

Судом встановлено, що на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури № 1110 від 17.05.2018 на загальну суму 677 806,80 грн., а також з урахуванням положень пункту 6.2.1 Договору, Державне підприємство "Антонов" сплатило на користь постачальника суму попередньої оплати за товар у розмірі 338 903,40 грн., що становить 50 % вартості означеного товару. Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями вищевказаного рахунку на оплату, а також платіжного доручення № 3743 від 07.06.2018.

Слід також зазначити, що за змістом відбитку штампа обслуговуючого сторін банку, проставленого на платіжному дорученні № 3743 від 07.06.2018, здійснений позивачем платіж у розмірі 338 903,40 грн. було фактично проведено банком 11.06.2018 року.

Згідно з пунктом 2.14 постанови Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня". Відміткою про дату реєстрації банком платіжного доручення платника про сплату платежів до бюджету є заповнення в ньому реквізиту "Дата надходження", який банк заповнює незалежно від дати складання платником цього платіжного доручення. У розрахункових документах дата, зазначена в реквізиті "Дата виконання", має відповідати даті списання коштів з рахунку платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку.

Отже, датою оплати товару в розумінні пункту 6.3 Договору є дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника - 11.06.2018 року.

Таким чином, відповідач відповідно до положень пункту 4.2 Договору зобов`язаний був поставити позивачу товар на загальну суму 677 806,80 грн. у строк, що становить 60 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати від покупця (11.06.2018), тобто до 05.09.2018 року.

Проте з матеріалів справи вбачається, що передбачений Договором обов`язок з поставки позивачу товару загальною вартістю 677 806,80 грн. у строк до 05.09.2018 року відповідач виконав лише частково, здійснивши поставку на користь Державного підприємства "Антонов" товару на загальну суму 245 796,72 грн. згідно з підписаною сторонами видатковою накладною № 83 від 09.08.2018, та недопоставивши таким чином позивачу товар на суму 432 010,08 грн.

Судом також встановлено, що після поставки позивачу частини наведеного товару, Державне підприємство "Антонов" згідно з платіжним дорученням № 6297 від 17.08.2018 додатково сплатило на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 122 898,36 грн., повністю оплативши таким чином вартість поставленого покупцю за видатковою накладною № 83 від 09.08.2018 товару.

Проте в порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, відповідач решту погодженого між сторонами товару в установлений цією угодою строк позивачу не поставив.

У той же час, листом № 1207/19-1 від 12.07.2019 відповідач повідомив Державне підприємство "Антонов" про неможливість виконання зобов`язань за виставленим рахунком № 1110 від 17.05.2017, у зв`язку із знеціненням гривні та значним зростанням цін на металопрокат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що листом № 126/12479-19 від 25.10.2019 року Державне підприємство "Антонов" направило на адресу відповідача вимогу, в якій на підставі статті 530 Цивільного кодексу України просило відповідача повернути, зокрема, суму перерахованої йому попередньої оплати за Договором у розмірі 216 005,04 грн.

Проте зі змісту наявної у матеріалах справи копії довідки відділення поштового зв`язку вбачається, що означена вимога вручена відповідачу не була, що підтверджується відбитком проставленого уповноваженим працівником відділення поштового зв`язку календарного штемпеля від 12.11.2019 року про неможливість вручення цього поштового відправлення.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

Зважаючи на те, що означена вимога була залишена відповідачем без задоволення, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду України № 3-127гс11 від 28.11.2011, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Як було зазначено вище, Державне підприємство "Антонов" відповідно до платіжних доручень № 3743 від 07.06.2018 на суму 338 903,40 грн. та № 6297 від 17.08.2018 на суму 122 898,36 грн. сплатило на рахунок відповідача суму грошових коштів у загальному розмірі 461 801,76 грн.

Проте відповідач передбачений Договором обов`язок з поставки позивачу товару загальною вартістю 677 806,80 грн. у погоджений сторонами у цьому правочині строк (до 05.09.2018 року) виконав лише частково, здійснивши поставку на користь Державного підприємства "Антонов" товару на загальну суму 245 796,72 грн. згідно з видатковою накладною № 83 від 09.08.2018.

Таким чином, зважаючи на виконання позивачем своїх зобов`язань з перерахування відповідачу попередньої оплати за Договором, а також беручи до уваги порушення відповідачем обов`язків щодо поставки погодженого сторонами товару в установленому Договором обсязі та строки, суд дійшов висновку про те, що у позивача відповідно до частин 1 та 2 статті 693 Цивільного кодексу України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати недопоставленого товару, яким він скористався, направивши відповідачу вимогу № 126/12479-19 від 25.10.2019 року.

Однак станом на момент розгляду спору, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження поставки ним товару позивачу на суму, зокрема, 216 005,04 грн. (що становить різницю між оплаченими позивачем коштами та вартістю фактично поставленого йому відповідачем товару), як і доказів, які свідчать про повернення ним позивачеві означеної суми грошових коштів.

Під час розгляду справи відповідачем у відзиві на позовну заяву, а також представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." у судовому засіданні 20.01.2021 року, вказані обставини не оспорювались, позов у цій частині відповідачем визнавався.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що заявлена Державним підприємством "Антонов" позовна вимога про стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі 216 005,04 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 30 269,18 грн. (що становить 7 % від вартості непоставленого відповідачем товару на суму 432 416,88 грн.) та пені в сумі 78 268,02 грн. (нарахованої з 13.11.2018 по 13.05.2019 на суму непоставленого товару вартістю 432 416,88 грн.), суд зазначає наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України).

Водночас, в силу приписів частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Цю норму Цивільного кодексу України слід розуміти так, що спеціальними законами можуть передбачатися особливості регулювання певних майнових відносин в сфері господарювання.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

У пункті 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексу України" зазначено, що спеціальні норми ГК України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами ЦК України, які містять відповідне загальне регулювання. Наприклад, правила частини першої статті 232 ГК України, відповідно до якої збитки відшкодовуються в частині, не покритій штрафними санкціями (залікова неустойка), підлягають переважному застосуванню перед правилами частини першої статті 624 ЦК України, відповідно до якої неустойка підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (штрафна неустойка).

При цьому, слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми ГК України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Господарського кодексу України, які регулюють майнову відповідальність суб`єктів господарювання за порушення господарських зобов`язань.

В силу приписів статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання.

Аналізуючи в сукупності вищевказані норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.

Про це, зокрема, свідчить використання законодавцем таких термінів, як "зобов`язання", "грошова сума".

Як наслідок, враховуючи приписи частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України та частину 2 статті 4 Господарського кодексу України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, сторони господарського договору мають право забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання, а не лише грошового.

При цьому, аналізуючи частину 3 статті 549 Цивільного кодексу України у контексті меж свободи договору, визначених абзацом 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що сторони в договорі можуть змінити її положення та забезпечити за допомогою пені не лише грошове зобов`язання.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 904/3565/18 від 23.04.2019, господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина 4 статті 231 ГК). Тлумачення вказаної норми дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій. Як наслідок, враховуючи частину 2 статті 9 ЦК України та частину 2 статті 4 ГК України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, суд вважає, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання. Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тлумачення положень частини 3 статті 549 ЦК України в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання.

У пунктах 8.3, 8.4 Договору сторони передбачили, що у разі порушення термінів поставки продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення від вартості не поставленого товару (непоставленої партії товару), а за прострочення більше 30-ти календарних днів додатково стягується штраф 7 % від вартості непоставленого товару (непоставленої партії товару).

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховуються штрафні санкції і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як було зазначено вище, відповідач згідно з положеннями пункту 4.2 Договору зобов`язаний був поставити позивачу товар на загальну суму 677 806,80 грн. у строк, що становить 60 робочих днів з моменту отримання попередньої оплати від покупця (11.06.2018), тобто до 05.09.2018 року.

Проте наведений обов`язок був виконаний відповідачем лише частково шляхом поставки на користь Державного підприємства "Антонов" товару на загальну суму 245 796,72 грн. згідно з видатковою накладною № 83 від 09.08.2018.

За таких обставин, першим днем прострочення відповідачем виконання його зобов`язання з поставки решти товару загальною вартістю 432 010,08 грн. (що становить різницю між погодженою сторонами вартістю і обсягом цього товару та вартістю фактично поставленого відповідачем товару в установлений строк) є 06.09.2018 року.

Враховуючи наведене, зважаючи на положення статті 232 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою пені, що підлягає стягненню з відповідача протягом дійсного періоду прострочення ним виконання зобов`язання з поставки товару за Договором, а також беручи до увагу зазначені позивачем в його розрахунку періоди нарахування цієї штрафної санкції (межі позовних вимог), є пеня в розмірі 49 249,15 грн., нарахована у період з 13.11.2018 року (початкова дата зазначеного позивачем у позовній заяві періоду нарахування пені) до 06.03.2019 року (останній день шестимісячного строку нарахування пені від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано) на встановлену судом суму непоставленого товару в розмірі 432 010,08 грн.

Крім того, обґрунтованою та арифметично вірною сумою штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є сума цієї санкції у розмірі 30 240,71 грн., що становить 7 % від вартості непоставленого товару з простроченням більше 30-ти календарних днів у розмірі 432 010,08 грн.

Слід також зазначити, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду у справі № 911/2813/17 від 09.02.2018, у справі № 911/1351/17 від 22.03.2018, у справі № 922/1720/17 від 25.05.2018, у справі № 917/194/18 від 02.04.2019.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 49 249,15 грн. пені та 30 240,71 грн. штрафу, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 29 018,87 грн. пені та 28,47 грн. штрафу слід відмовити.

За змістом статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки сторони у даній справі не заявляли про застосування позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, то позовна давність до вказаних позовних вимог судом не застосовується.

Розглянувши заявлену позивачем вимогу про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1 721,75 грн., нарахованих у період з 20.11.2019 по 24.02.2020 на суму неповернутої передоплати в розмірі 216 005,04 грн., суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 року в справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування 3 % річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі № 921/266/13-г/7 (провадження № 3-90гс14) та від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16 (провадження № 3-133гс17); у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 910/23585/16, від 14 березня 2018 року у справі № 910/24853/13, від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/1775/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 916/75/18, від 21 червня 2019 року у справі № 910/9288/18, від 01 липня 2019 року у справі № 910/5773/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 923/1151/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19; у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 745/26/16-ц (провадження № 61-14087св18).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних в сумі 1 721,75 грн., суд встановив, що він є арифметично невірним, тоді як за обрахунком суду обґрунтованою та арифметично вірною сумою цих компенсаційних виплат, що підлягає стягненню з відповідача протягом зазначеного Державним підприємством "Антонов" періоду прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з повернення передоплати в сумі 216 005,04 грн., є 1 719,45 грн.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 1 719,45 грн. 3 % річних, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 2,30 грн. 3 % річних слід відмовити.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження сплати спірної суми заборгованості (попередньої оплати) або поставки погодженого сторонами товару в повному обсязі чи відсутності прострочення ним виконання своїх обов`язків зі своєчасної поставки товару та повернення попередньої оплати.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки за Договором, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню частково з урахуванням вищенаведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Н.К.Р." (01133, місто Київ, вулиця Мечникова, будинок 14/1; ) на користь Державного підприємства "Антонов" (03062, місто Київ, вулиця Академіка Туполєва, будинок 1; ) 216 005 (двісті шістнадцять тисяч п`ять) грн. 04 коп. попередньої оплати, 49 249 (сорок дев`ять тисяч двісті сорок дев`ять) грн. 15 коп. пені, 30 240 (тридцять тисяч двісті сорок) грн. 71 коп. штрафу, 1 719 (одну тисячу сімсот дев`ятнадцять) грн. 45 коп. 3 % річних та 4 458 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят вісім) грн. 22 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 25.01.2021 року.

Суддя В.С. Ломака