СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р. Справа № 922/3274/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. №3054 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.10.2020 у справі №922/3274/20, постановлену у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Новіковою Н.А., дата складання повного тексту ухвали - 19.10.2020,

за позовом ОСОБА_2 , м. Харків

до 1) ОСОБА_1 , м. Харків,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома", м. Харків

про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012, витребування частини частки у статутному капіталі та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.10.2020 у справі №922/3274/20 задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову (вх. №2414 від 16.10.2020). Заборонено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) відчужувати належну їй частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома" (61058, м.Харків, вул. Данилевського, буд.18, ).

Вказана ухвала місцевого господарського суду з посиланням на приписи статей 136, 137, 139, 140 ГПК України мотивована тим, що дії ОСОБА_1 щодо направлення пропозицій учасникам товариства про використання переважного права купівлі належної їй частки у статутному капіталі ТОВ "Аксіома" свідчать про наявність імовірності відчуження належної частки першого відповідача у статутному капіталі ТОВ "Аксіома", а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову. Крім того, місцевий господарський суд виходив з того, що не вжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову може призвести до необхідності заявлення позивачем нових вимог та унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі якщо буде встановлено, що вони порушені, тоді як вжиття цих заходів не призведе до негативних наслідків для другого відповідача, оскільки вони мають тимчасовий характер та направлені на забезпечення збалансованості інтересів сторін.

Не погодившись з вказаною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.10.2020 у справі №922/3274/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову; розгляд апеляційної скарги здійснювати у судовому засіданні з повідомленням (викликом) апелянта. Крім того, заявник апеляційної скарги просить витрати зі сплати судового збору покласти на ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає про те, що оскаржуваною ухвалою порушено право першого відповідача володіти та розпоряджатися своїм майном, яке не входить до предмету спору у даній справі, оскільки розмір частки в статутному капіталі ТОВ "Аксіома" якою володіє ОСОБА_1 є відмінною від розміру частки, що входить до предмету спору у даній справі. Крім того, апелянт вказує на відсутність належних та допустимих доказів наявності обставин необхідних для забезпечення, зокрема, на підтвердження наміру ОСОБА_1 вчинити будь-які дії, які спрямовані на відчуження своєї частки у статутному капіталі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О. , суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 відкрито апеляційне провадження; призначено справу до розгляду на 17 грудня 2020 року о 16:00 год, про що повідомлено учасників справи в порядку статей 120, 268 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 у зв`язку з відпусткою судді Шевель О.В. для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О. , Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

02.12.2020 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що чинним законодавством не передбачено механізму заборони особі відчужувати певну частину належної їй частки в статутному капіталі господарського товариства; заборона ОСОБА_1 відчужувати частину частки не перешкоджатиме останній продати частку повністю або частинами, відмінними від 8,75 %, а також проведенню державної реєстрації відповідних змін.

Також у відзиві позивач зазначає, що процесуальне законодавство не вимагає доведення відповідних обставин при вирішенні питання про забезпечення позову, достатнім для вжиття відповідних заходів є обгрунтоване припущення, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Крім того, позивач вказує, що намір ОСОБА_1 відчужити частку у статутному капіталі ТОВ «Аксіома» підтверджується листом-повідомденням першого відповідача на адресу учасника товариства ОСОБА_4 з пропозицією скористатись переважним правом та придбати частку, копія якої є в матеріалах справи.

04.12.2020 від ТОВ «Аксіома» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що невжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову у вигляді заборони ОСОБА_1 відчужувати належну їй частку в статутному капіталі товариства може призвести до необхідності заявлення позивачем нових вимог та унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі якщо буде встановлено, що вони порушені.

У відзиві ТОВ «Аксіома» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду від 19.10.2020 залишити без змін.

17.12.2020 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи нових доказів: заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 07.12.2020 та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження №0001162 від 12.12.2020 за ч.4 ст. 258 КК України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 сторонам встановлено строк для подання клопотань - до 11.12.2020.

Статтею 113 ГПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до статті 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В клопотанні заявник просить поновити строк на подання клопотання про приєднання доказів, у зв`язку із затримкою, що виникла на підставі того, що ОСОБА_1 знаходиться у Франції та направлення заяви про вчинення кримінального правопорушення міжнародною поштою зайняло певний час.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, докази надані представником ОСОБА_1 до клопотання про приєднання виникли після постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, а тому з урахуванням приписів ст. 269 ГПК України не можуть бути прийняті судом апеляційної скарги до розгляду.

У зв`язку з чим, у клопотанні про поновлення строку на подання клопотання про приєднання доказів колегія суддів відмовляє, тому клопотання про приєднання доказів має бути залишено без розгляду.

В судовому засіданні 17.12.2020 оголошено перерву до 14.01.2021.

В судовому засіданні 14.01.2021 відкладено розгляд справи на 26.01.2021.

В судовому засіданні 26.01.2021 присутній представник ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, навів відповідні пояснення, відповів на запитання колегії суддів, просив скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд оскаржувану ухвалу залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ТОВ «Аксіома» в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, проте належним чином сповіщений про час та місце судового розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції вчинено всі необхідні дії щодо належного повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги 26.01.2021, шляхом направлення ухвали про відкладення розгляду справи з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що явка сторін обов`язковою судом не визнавалась та враховуючи належне повідомлення учасників даної справи, а також достатність матеріалів справи для об`єктивного, повного та всебічного розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи без участі представника ТОВ «Аксіома».

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

Як зазначає позивач, підставою звернення до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , витребування у ОСОБА_1 частини частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома» та зобов`язання провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі є невиконання обов`язку ОСОБА_1 щодо сплати вартості отриманої частки.

Позивач зазначає, що на виконання укладеного 07.11.2012 договору, передав ОСОБА_1 обумовлену ними частину частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома», а ОСОБА_1 прийняла вказану частку, що підтверджується адресованою державному реєстратору виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області заявою від 16.11.2012, а також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - реєстраційна дія 6000607 від 12.12.2012 щодо зміни складу та відомостей про засновників ТОВ «Аксіома».

Позивач також зазначає, що договором не було встановлено строк оплати відчуженої частини частки в статутному капіталі ТОВ «Аксіома», а тому 21.08.2020 він звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про сплату у чотирнадцятиденний строк від дня її пред`явлення вартості частини частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома» у розмірі 481250,00грн.

Однак ОСОБА_1 залишено вимогу без задоволення, а тому позивач вважає, що 1-м відповідачем не виконано зобов`язання щодо сплати вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома», у зв`язку з чим 1-им відповідачем істотно порушено права позивача.

Підставою звернення з заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 відчужувати належну їй частку в статутному капіталі ТОВ «Аксіома», є побоювання позивача через те, що отримання ОСОБА_1 позовної заяви у даній справі може бути підставою для розпорядження нею цієї часткою з метою подальшого ухилення від виконання обов`язку щодо оплати вартості частки. Ймовірне відчуження 1-м відповідачем належної їй частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома» унеможливіть, у разі задоволення позову, виконання рішення суду про витребування з володіння ОСОБА_1 на користь позивача частини частки в розмірі 8/75% у статутному капіталі ТОВ «Аксіома», що у свою, призведе до неможливості поновлення його порушених прав, за захистом яких він звернувся.

19.10.2020 Господарським судом Харківської області прийнято ухвалу, якою задоволено заяву про забезпечення позову.

Перевіряючи відповідність оскаржуваної ухвали нормам матеріального та процесуального права, а також обставинам справи та доказам на їх підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 19.10.2020 у справі №922/3724/20 з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову. (Такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29.07.2019 у справі № 905/491/19).

Положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову застосовується господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 139 ГПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суддів зазначає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу щодо забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків накладення арешту або заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Така правова позиція, наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 15.01.2019 у справі № 915/870/18.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суд у кожному конкретному випадку повинен оцінювати їх на предмет вірогідності, належності, допустимості та достовірності.

Позивач повинен аргументувати: імовірність утруднення або невиконання рішення господарського суду шляхом надання доказів на підтвердження існування обставини утруднення чи можливого невиконання рішення суду в разі задоволення позову; наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення і предметом позовної вимоги; взаємопов`язаність заходу забезпечення з обставиною утруднення виконання чи невиконання рішення господарського суду, а саме, що обраний спосіб забезпечення спроможний запобігти відповідним утрудненням.

На підтвердження обставин ймовірності утруднення виконання рішення у даній справі, позивачем зазначено, що від ОСОБА_1 одним із учасників товариства отримано лист з пропозицією скористатись переважним правом та придбати частку у статутному капіталі товариства. На думку позивача зазначений лист свідчить про дійсний намір ОСОБА_1 здійснити відчуження майна, яке є предметом розгляду справи й відповідно про реальні ризики неможливості виконання рішення суду у даній справі. Копію вказаного листа надано позивачем до матеріалів справи (а.с. 41 т.1 МОУ від 19.10.2020 у справі №922/3274/20).

Як вбачається з копії цього листа, він адресований ОСОБА_4 , який згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є учасником ТОВ «Аксіома». В листі вказано, що ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_4 про намір продати належну їй частку в статутному капіталі у розмірі 50% та пропонує йому скористатись його переважним правом на придбання цієї частки вартістю 2750000,00 грн.

Як зазначив в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, на його обгрунтоване переконання невжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову може в значній мірі ускладнити чи взагалі зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь заявника, адже дії ОСОБА_1 щодо направлення пропозицій учасникам товариства про використання переважного права купівлі належної їй частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома», свідчать про наявність імовірності відчуження належної частки першого відповідача у статутному капіталі ТОВ «Аксіома», що буде мати наслідком унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Тобто судом першої інстанції прийнято до уваги докази на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_1 дій спрямованих на відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома» - лист адресований ОСОБА_4 , у зв`язку з чим зроблено висновки про те, що невжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову у вигляді заборони ОСОБА_1 відчужувати належну їй частку в статутному капіталі товариства, може призвести до необхідності заявлення позивачем нових вимог та унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі якщо буде встановлено, що вони порушені.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами суду першої інстанції, адже судом прийнято доказ, який не відповідає положенням глави 5 ГПК України «Докази та доказування».

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 зазначеного Кодексу).

Належність доказів по суті це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Водночас у статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у статті 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Разом з тим, статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом частин 1, 2, 5, 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали від 19.10.2020, які надіслані до Східного апеляційного господарського суду разом з апеляційною скаргою, позивачем до заяви надано копію повідомлення ОСОБА_1 про намір відчужити свою частку.

Вказаний документ не містить такого обов`язкового реквізита як дата документа, що не відповідає загальним правилам діловодства, а також унеможливлює встановити обставини щодо періоду часу звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_5 з пропозицією придбання частки.

Як зазначив представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, цей лист складений ОСОБА_1 у 2014 або у 2015 році, не пізніше.

Копію цього листа засвідчено ОСОБА_2 16.10.2020, однак в силу приписів статті 91 ГПК України, не зазначено про наявність у нього оригіналу. У колегії суддів існують об`єктивні сумніви в тому, що у ОСОБА_2 існує оригінал такого документа, оскільки цей документ адресований ОСОБА_4 , і докази передачі його ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

Виходячи з оскаржуваної ухвали та матеріалів оскарження ухвали від 19.10.2020, позивачем оригінал до суду не надавався, судом першої інстанції оригінал цього повідомлення не витребовувався. Також, в силу положень статті 89 ГПК України, яка передбачає виклик свідка за ініціативою суду, суд першої інстанції не вжив заходів для з`ясування цих обставин та не викликав ОСОБА_4 в якості свідка для повідомлення ним обставин щодо отримання/неотримання листа від ОСОБА_1 стосовно її наміру відчужити частку у статутному капіталі ТОВ «Аксіома».

З пояснень представника ОСОБА_1 наданих в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не складала та не підписувала цього листа, ні в 2014 році, ні в 2015 році, ні у теперішній час. На підтвердження зазначеного, представником ОСОБА_1 також вказано, що ОСОБА_1 з цього приводу звернулась до правоохоронних органів з метою притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем на підтвердження підстав забезпечення позову надана копія листа-повідомлення ОСОБА_1 про намір відчужити свою частку у статутному капіталі ТОВ «Аксіома», наявність оригіналу якого позивачем не доведена, який не має дати складання, з чого неможливо встановити період часу виникнення обставин, які в ньому викладені, та який, з урахуванням пояснень представника ОСОБА_1 , нею не складався та не підписувався.

Вказані обставини викликають у суду апеляційної інстанції обґрунтований сумнів щодо відповідності вказаного листа оригіналу, а також взагалі щодо його існування, що в силу приписів статті 91 ГПК України є підставою для неприйняття його до уваги.

Таким чином, позивач не довів існування обставин, які унеможливлять виконання рішення суду у даній справі, або призведуть до неможливості поновлення прав заявника в разі задоволення позовних вимог.

Як зазначалось, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, та з урахуванням положень статті 74 ГПК України, подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Втім, таких доказів позивачем не надано, що є підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

При цьому суд першої інстанції зазначеного не врахував, встановив обставини, які підтверджують намір ОСОБА_1 відчужити частку у статутному капіталі ТОВ «Аксіома», які не підтверджені доказами у справі.

Зазначене є підставою для скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 19.10.2020 у даній справі, як таку, що прийнята при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Відповідно, доводи апеляційної скарги є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга 1-го відповідача підлягає задоволенню.

У справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.10.2020 у справі № 922/3274/20 скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову (вх. №2414 від 16.10.2020).

Стягнути з ОСОБА_2 (код: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2102,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.01.2021

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль