АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. ОдесаСправа № 915/530/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Бєляновського В.В., Лавриненко Л.В.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ТОВ "Будівельна компанія "КОРАБЕЛ" - адвокат Власенко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Маршалова Володимира Володимировича

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2020

по справі №915/530/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ КОРАБЕЛ

до Фізичної особи-підприємця Маршалова Володимира Володимировича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ? Миколаївська міська рада

про зобов`язання повернути торгове місце та стягнення неустойки у сумі 50489 грн. 60 коп.

ВСТАНОВИВ

У квітні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ КОРАБЕЛ (далі ТОВ БК КОРАБЕЛ) звернулося до Господарського суду Миколаївської області із позовом до фізичної особи-підприємця Маршалова Володимира Володимировича (далі ФОП Маршалов В.В.) в якому просило зобов`язати відповідача повернути торгове місце № 10, загальною площею 23,8 кв.м., розташоване на території ринку ГП ГО БК Корабел по вул. 6 Слобідській, 81 у м. Миколаєві та стягнути неустойку у сумі 50489 грн 60 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди торгового місця, а саме, зобов`язань щодо своєчасного повернення майна у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди, внаслідок чого позивачем за період прострочення нараховано неустойку в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2020 позов задоволено повністю, зобов`язано відповідача повернути позивачеві торгове місце № 10, загальною площею 23,8 кв.м., розташоване на території ринку ГП ГО БК Корабел по вул. 6 Слобідській, 81 у м. Миколаєві, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 50489 грн 60 коп ? неустойку, а також грошові кошти на відшкодування витрат на оплату позовної заяви судовим збором у сумі 4204 грн.

В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд зазначив, що наявними матеріалами справи підтверджується факт повідомлення орендодавцем (ТОВ БК КОРАБЕЛ) відповідача протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди торгового місця про заперечення щодо його автоматичної пролонгації (що не заперечується і відповідачем), судом першої інстанції зазначено, що указаний договір припинив свою дію з 31.12.2018, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок щодо негайного повернення позивачу об`єкта оренди (торгового місця). Проте, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу об`єкта оренди за відповідним актом. Відтак, суд першої інстанції визнав обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу ТОВ БК КОРАБЕЛ про зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди.

Судом першої інстанції також визнано такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся ФОП Маршалов В.В. з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області від 15.10.2020 року по справі №915/530/20 скасувати, в задоволенні позову ТОВ «Будівельна компанія «Корабел» в часині вимог про зобов`язання повернути торгове місце відмовити, вимоги про стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення торгового місця - задовольнити частково сумі 9 256,43 грн., в іншій частині вимог відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що позивач на час подання позову не мав жодних прав на земельну ділянку, в тому числі ту її частину, де розташований магазин відповідача, а останній 23.10.2019 року звернувся до міського голови з приводу оформлення відносин фактичного користування ним частиною земельної ділянки під магазином.

В частині неустойки, нарахованої згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України, апелянт зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції зазначив, що позивач має право на неустойку лише протягом перших 6 місяців після спливу строку дії договору оренди торгового місця, проте в будь-якому разі це право припинилось зі спливом строку оренди землі. Крім того, відповідач заявив про застосування скороченого (річного) строку давності. З огляду на наведене, скаржник зазначає, що визнає позов у частині неустойки на суму 9 256,43 грн. за період з 14 квітня по 30 червня 2019 року.

За твердженням апелянта, суд у справі № 915/386/20 визнав, що договір оренди землі не є продовженим після 19.10.2019 року, саме у зв`язку з цим у позові «БК «Корабел» було відмовлено. Отже, висновок суду першої інстанції по цій справі, що на даний час відсутні підстави вважати договір оренди землі таким, що припинив свою дію є, як вважає скаржник, помилковим і прямо суперечить рішенню суду.

Скаржник також відзначає, що позивач в обґрунтування порушення його прав стверджує, що утримання відповідачем торгового місця перешкоджає позивачу в реалізації права на здійснення підприємницької діяльності на території ринку, втім, як вважає апелянт, позивач не доводить, на якій підставі він на дату подання позову (коли припинилось його право на землю) може використовувати територію ринку для ведення підприємницької діяльності, а отже, на дату подання позову право позивача, у розумінні ст. 15 ЦК України, не порушене.

Суд першої інстанції, як вважає апелянт, необґрунтовано відхилив його доводи стосовно розташування на території колишнього торгового місця магазину, який фактично є нерухомістю, що підтверджується технічним паспортом, в якому вказаний рік побудови об`єкту - 1949, тобто об`єкт збудований ще до відведення земельної ділянки позивачеві, та відповідно, знаходився на території ринку на час укладення сторонами договору оренди торгового місця. Позивач же не заявляв вимог про передачу йому цього об`єкту, або його знесення, а повернути торгове місце окремо від вказаного об`єкту неможливо взагалі.

Помилковим, як вважає апелянт, є і висновок суду першої інстанції стосовно не входження у предмет доказування обставин щодо продовження (поновлення) договору оренди землі, так як від цих обставин залежить, чи порушені права позивача як користувача земельної ділянки станом на час подання позову, адже в цьому контексті спірне торгове місце не можна відокремити від земельної ділянки, воно є лише частиною її площі.

Відносно вимоги про стягнення неустойки апелянт вважає, що суд першої інстанції в цій частині, застосовуючи правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду, не врахував, що зобов`язання повернути торгове місце існувало тільки до 19.10.2019 року, коли позивач був орендарем земельної ділянки і на законних підставах організовував діяльність ринку, а отже і неустойку позивач, навіть з урахуванням правових позицій, міг застосувати тільки за час неповернення торгового місця.

За твердженням апелянта, позивач, не зважаючи на свої листи-вимоги про повернення об`єкту оренди, досить тривалий час (більше року) не вчиняв дій, спрямованих на повернення торгового місця, в т.ч. не надав відповідачу проект акту приймання-передачі торгового місця, не призначив конкретну дату і час його повер нення, та не вирішував із відповідачем питання про подальшу долю капітального магазину, збудованого на даній території ще до укладення договору оренди торгового місця. А відповідач, який є власником матеріалів, використаних при будівництві даної будівлі магазину, не міг повернути позивачу торгове місце окремо від будівлі магазину.

Отже, як вважає апелянт, в частині стягнення неустойки судове рішення має бути змінено, та з урахуванням заяви відповідача про застосуванням позовної давності неустойка має бути стягнута тільки за час з 14.04.2019 року по 30.06,2019 року, в розмірі 9 256,43 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №915/530/20 за апеляційною скаргою ФОП Маршалова Володимира Володимировича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2020 та призначено справу до розгляду на 20.01.2020.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому останній просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування своїх заперечень позивач посилаючись на приписи ст.ст. 527, 781, 785 ЦК України та ст. 34 Закону України «Про оренду землі» зазначає, що зобов`язання відповідача з повернення позивачу торгового місця існують окремо від зобов`язань позивача повернути третій особі орендовану земельну ділянку, кожне з вищевказаних зобов`язань підлягає виконанню самостійно, належними сторонами.

Позивач зазначає, що між ним та Миколаївською міською радою було укладено договір оренди землі, орендар (позивач) у строк встановлений договором подав орендодавцю повідомлення про свій намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди, додавши до цього повідомлення проект додаткової угоди. Після закінчення строку договору орендар продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою, що не заперечується сторонами, лист-повідомлення орендодавця про заперечення в поновленні договору оренди землі орендарю протягом місяця після закінчення строку договору не направлявся. Оскільки Миколаївська міська рада протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди не направила позивачу лист-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, а позивач продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою та виконувати інші умови договору, цей договір оренди землі вважається поновленим. Всі вищенаведені факти щодо користування позивачем земельною ділянкою за договором, як відзначає позивач, встановлені у справі №915/386/20 та не підлягають доведенню.

За твердженням позивача, для припинення функціонування ринку необхідним є повернення всіма суб`єктами господарювання - орендарями, торгових місць орендодавцю, що надасть право останньому припинити функціонування ринку, як окремо визначеного виду господарської діяльності. Отже, не повернення торгового місця, переданого за договором оренди, свідчить про фактичне продовження функціонування ринку ТОВ БК КОРАБЕЛ, а дії відповідача при цьому порушують право позивача на вільний вибір способів і напрямів господарської діяльності в межах закону.

З приводу стягнення неустойки позивач зазначає, що в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкція (неустойка) яка передбачена статтею 785 ЦК України є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. З огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), санкція також має характер тривалості у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном). Відтак, зазначена санкція (неустойка), як така, що визначена спеціальною нормою права має певні особливості у застосуванні в порівнянні з іншими штрафними санкціями, які охоплюються загальними визначеннями статті 230 ГК України та статті 549 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, як вважає позивач, застосування ч. 2 ст. 785 ЦК України, як особливої міри відповідальності, що визначена законодавцем за правовою природою як неустойка та має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності (оскільки частиною другою передбачено право сторони стягнути таку неустойку за весь час неправомірного користування майном після припинення дії договору), а зокрема, до неї не застосовуються положення ст. 232 ГК України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки інше передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Щодо посилання апелянта на наявність магазину та території торгівельного місця, позивач зазначає, що ФОП Маршалов В.В. виходячи з положень ч.2 ст. 778 ЦК України, не позбавлений можливості вилучити ті поліпшення, які можуть бути відокремлені від орендованого об`єкту без його пошкодження. Крім того, як вказує позивач, з листа КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що магазин був самочинно побудований. Більш того, відповідач не пояснив, яким чином він міг збудувати магазин у 1949 році, коли договір оренди був укладений 01.01.2013.

Під час судового засідання від 20.01.2021 представник ТОВ «Будівельна компанія «Корабел» надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник ФОП Маршалова В.В. у судове засідання не з`явився, про причини нез`явлення суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника відповідача, за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.01.2013 Госпрозрахунковим підприємством громадського об`єднання баскетбольний клуб (ГП ГО БК) КОРАБЕЛ (орендодавцем), правонаступником якого, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статуту ТОВ БК КОРАБЕЛ, є позивач, та ФОП Маршаловим В.В. (орендарем) укладено договір оренди торгового місця №10, предметом якого є торгове місце №10 загальною площею 23,80 кв.м. (з них основна - 13,50 кв.м., додаткова - 10,30 кв.м.), що розташоване на території ринку ГП ГО БК КОРАБЕЛ, за адресою: м. Миколаїв, вул. Комсомольська, 81, облаштоване тимчасовою нестаціонарною спорудою, право власності на яку має орендар, та яке надається орендодавцем у тимчасове користування орендареві для провадження торгової діяльності, орендар набуває права користування об`єктом оренди з дня підписання договору (п.п. 1.1, 1.2, 1.4 договору).

Сторонами погоджено, що орендодавець зобов`язаний, зокрема, передати орендареві в тимчасове користування об`єкт оренди, забезпечити його охорону; пропускати транспортний засіб орендаря до об`єкта оренди під час і після закінчення торгівлі без додаткової плати за в`їзд на територію ринку; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися об`єктом оренди згідно з умовами договору; у разі реорганізації орендаря до припинення строку дії договору переукласти договір на таких самих умовах з одним із правонаступників; підтримувати територію, на якій розташований об`єкт оренди, в належному санітарно-технічному і протипожежному стані, а орендар прийняти об`єкт оренди у тимчасове користування; використовувати об`єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до п. 1 договору (для провадження торгової діяльності); своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату; утримувати об`єкт оренди в належному санітарно-технічному і протипожежному стані, не допускати погіршення його стану компенсувати витрати орендодавця за спожиту орендарем електричну енергію, згідно з показниками приладу обліку електроенергії, який має відповідати діючим технічним вимогам до таких приладів; у разі припинення або розірвання договору оренди ? повернути орендодавцеві об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням фактичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або його частини) об`єкта оренди з вини орендаря (п.п. 2.2, 3.2 договору).

При цьому орендар має право: здавати об`єкт оренди у суборенду за письмовою згодою орендодавця, якщо інше не встановлено договором або законом; вносити з письмового дозволу орендодавця зміни до об`єкта оренди, здійснювати його реконструкцію, технічне переоснащення та інші поліпшення, що підвищують його вартість; користуватися системами комунікацій на території, на якій розташований об`єкт оренди; установлювати відповідні вивіски, таблички, рекламні стенди щодо місцезнаходження об`єкта оренди; заїжджати транспортним засобом до об`єкта оренди під час і після закінчення торгівлі без додаткової плати за в`їзд на територію ринку (п. 3.1 договору).

Орендна плата за об`єкт оренди сплачується безготівковим переказом на поточний рахунок орендодавця та становить за місяць оренди 1206 грн.; нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата вноситься до 5 числа поточного місяця. Орендна плата підлягає сплаті незалежно від результатів провадження господарської діяльності орендаря. Інші види платежів, не передбачені у договорі, орендарем не вносяться (п.п. 4.1-4.3 договору).

3а невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 5.2 договору).

Сторонами погоджено, що договір укладено строком на 12 місяців і він діє з 01.01.2013 по 31.12.2013 включно; договір може бути автоматично продовжено, якщо орендар продовжує користуватися об`єктом оренди після закінчення строку дії договору за умови відсутності протягом одного місяця заперечень орендодавця (п.п. 6.1-6.2 договору).

Договір підлягає автоматичному продовженню на той самий строк і на тих самих умовах, що передбачені договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження договору та індексу інфляції (п. 6.3 договору).

3міни та доповнення до договору вносяться за взаємною згодою сторін і оформляються шляхом укладення додаткової письмової угоди. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншій стороні. Зміни та доповнення до договору є його невід?ємною частиною та оформлюються у письмовому вигляді (п.п. 6.7-6.8 договору).

На виконання умов договору орендодавцем 01.01.2013 передано об`єкт оренди ФОП Маршалову В.В., що підтверджується складеним ними актом приймання-передачі торгового місця.

У подальшому сторонами укладено додаткову угоду від 01.01.2018 до договору, якою збільшено орендну плату до 1803 грн. 20 коп.

Сторонами не заперечується, що договір оренди щороку продовжувався в порядку 6.2 договору.

З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2019 позивачем було направлено відповідачеві повідомлення № 1/7, в якому зазначено про припинення дії договору оренди торгового місця в порядку п. 6.2 договору, у зв`язку з запереченням орендодавця щодо автоматичного продовження дії цього договору і продовження використання відповідачем об`єкту оренди після закінчення строку оренди.

При цьому позивач запропонував відповідачеві підписати додаткову угоду про продовження строку оренди до 28.02.2019 (проект якої був доданий до повідомлення), або звільнити об`єкт оренди і вивезти належне ФОП Маршалову В.В. майно, яке знаходиться в об`єкті оренди (за наявності такого), сплативши за весь строк фактичного використання торгового місця орендну плату та компенсацію витрат за спожиту електроенергію.

Направлення повідомлення від 04.01.2019 № 1/7 та проекту додаткової угоди відповідачу підтверджується описом вкладення до листа з оголошеною цінністю за №081, з відбитком штемпеля поштового відділення та відповідним фіскальним чеком органу поштового зв`язку від 04.01.2019.

Наведене повідомлення, за твердженням позивача, залишено відповідачем без реагування, запропоновану додаткову угоду не підписано.

Вподальшому, 16.01.2019 № 2/7 позивачем було направлено відповідачеві вимогу про повернення об`єкта оренди та сплату неустойки, в якій повторно зазначено про заперечення позивача щодо автоматичної пролонгації договору оренди торгового місця та викладено вимогу про звільнення об`єкта оренди до 24.01.2019 та повернення його позивачу за актом приймання-передачі, зі сплатою за весь строк фактичного використання торгового місця плати за фактичне використання об`єкта оренди в розмірі орендної плати та компенсації витрат за спожиту електроенергію.

Направлення вимоги від 16.01.2019 № 2/7 відповідачу підтверджується описом вкладення до листа з оголошеною цінністю з відбитком штемпеля поштового відділення від 17.01.2019.

Ігнорування відповідачем листів позивача щодо припинення дії договору оренду та необхідності повернення орендованого майна, стали підставою для звернення ТОВ БК КОРАБЕЛ із даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив їх у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України).

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 Цивільного кодексу України).

Норма ст. 764 Цивільного кодексу України передбачаює таку правову конструкцію як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Наведена норма Закону визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Частиною 4 ст. 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно зі ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Так, умовами укладеного між сторонами Договору оренди торгового місця № 10 від 01.01.2013 року передбачено, що його було укладено строком на 12 місяців та дією з 01 січня 2013 до 31 грудня 2013 включно.

Як визначено п. 6.2. договору, він може бути автоматично продовжено, якщо орендар продовжує користуватися об`єктом оренди після закінчення строку дії договору за умови відсутності протягом одного місяця заперечень орендодавця.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, укладений між сторонами договір оренди неодноразово продовжувався на той же строк.

Проте, 04.01.2019 року та 16.01.2019 року орендодавець направляв на адресу орендаря (відповідача) листи-повідомлення, в яких повідомляв відповідача про заперечення щодо продовження дії договору оренди та необхідність повернення об`єкта оренди.

Тобто, позивач, у відповідності до приписів чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору, направивши протягом місяця після 31.12.2018 року на адресу відповідача вищезазначені листи, повідомив останнього про відмову продовжити строк дії договору.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини та листи позивача від 04.01.2019 та 16.01.2019, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір оренди торгового місця №10 від 01.01.2013 року припинив свою дію з причини закінчення його строку дії 31.12.2018 року, у зв`язку з запереченнями позивача (орендодавця) щодо продовження дії договору оренди.

Як вже було зазначено вище, відповідно до п. 3.2. договору орендар зобов`язаний, зокрема, у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або його частини) об`єкта оренди з вини орендаря.

Згідно з п. 5.2. договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно із законодавством.

Колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановлено, що орендарем не повернуто орендодавцю майно відповідно до положень вимог чинного законодавства України та умов договору.

Приймаючи до уваги встановлене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині обов`язку повернення відповідачем об`єкту оренди позивачу, оскільки такі вимоги в разі припинення договору передбачені як умовами договору оренди торгового місця №10 від 01.01.2013, так і приписами чинного законодавства.

При цьому судова колегія відзначає, що у наявних матеріалах справи відсутні докази звільнення відповідачем торгового місця.

Щодо вимог про стягнення суми неустойки, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Стаття 785 Цивільного кодексу України передбачає особливий вид майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який не виконує обов`язку з повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Особливий статус вказаної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача з повернення орендованого майна виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець у цьому випадку позбавлений можливості застосувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання свого зобов`язання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі, передбаченому ст. 785 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 4.1. договору (в редакції додаткової угоди від 01.01.2018) орендна плата за об`єкт оренди становить за місяць оренди 1803,20 грн. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Неустойка нарахована позивачем за період з січня 2019 року (припинення дії договору) по лютий 2020 року та становить 50 489,60 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду перевірила правильність визначення позивачем періодів і методику нарахування розміру неустойки та встановила, що неустойка позивачем розрахована методологічно та арифметично вірно, оскільки при перерахунку суми розбіжностей не виявлено, з огляду на що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта з приводу припинення права позивача на користування земельною ділянкою, на який розташований ринок, та відповідно майно, що є предметом оренди за укладеним між сторонами договором, з огляду на таке.

Вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначені Правилами торгівлі на ринках, затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.02р. №57/188/84/105 (надалі Правила торгівлі).

Відповідно до п.п.2,3 Правил торгівлі ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій (далі - ринок). Ринок незалежно від форми власності та організаційно-правової форми керується у своїй діяльності законодавством України.

Згідно із п.1 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затвердженого постановою КМУ № 868 від 29.07.2009 (надалі Положення) дія цього Положення поширюється на продовольчі, непродовольчі та змішані ринки (далі - ринки) незалежно від форми власності.

Відповідно до п.п.2,3 Положення у ньому під терміном ринок розуміється об`єкт торгівлі, на території якого суб`єкт господарювання, що має право на користування чи розпорядження земельною ділянкою, на якій даний об`єкт розташований, організовує та/або забезпечує створення належних умов для провадження торговельної діяльності підприємцями (далі - суб`єкт господарювання). Послуги з обслуговування та утримання торговельних місць на території ринку надаються суб`єктом господарювання, який є юридичною особою.

Згідно із абз.3 п.13 Правил торгівлі торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства.

Відповідно до п.20 Правил торгівля адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

Таким чином, безпосередньо Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) торгових площ.

Отже, в даному випадку, судом розглядаються виключно договірні правовідносини, які виникли між сторонами договору оренди торгового місця та регулювання яких здійснюється відповідно до положень ЦК України про найм (оренду) майна, а не правовідносин позивача з Миколаївською міськрадою з приводу оренди земельної ділянки.

Судова колегія відзначає, що зобов`язання ФОП Маршалов В.В. з повернення орендованого майна носить окремий і самостійних характер від зобов`язань ТОВ «БК «Корабел» з повернення земельної ділянки Миколаївській міській раді.

До того ж колегія суддів відзначає, що наявні матеріли справи не містять, а сторонами не надано доказів, які б свідчили про припинення орендних відносин між ТОВ «БК «Корабел» та Миколаївською міськрадою.

З приводу тверджень апелянта про обмеження строку нарахування неустойки на підставі ст. 785 ЦК України шестимісячним терміном, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.08.2019 у справі №910/13695/18.

За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, колегія суддів зазначає, що відповідач своєчасно не повернув позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження відсутності своєї вини в несвоєчасному поверненні орендодавцю спірного нерухомого майна, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, а саме покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки у весь час прострочення.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2020 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.10.2020 у справі №915/530/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.01.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Бєляновський В.В.

Суддя Лавриненко Л.В.