ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/97/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Білоуса В.В., Огородніка К.М,

за участю секретаря судового засідання Сотник А.С.

учасники справи:

боржник (відповідач) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренус Трейд»

представники боржник (відповідача) - не з'явилися,

арбітражний керуючий (розпорядник майна) - Колмикова Тетяна Олександрівна - не з'явилася,

позивач - Міністерство оборони України

представник позивача - начальник відділу правового забезпечення - заступник начальника юридичного управління майна та ресурсів полковник юстиції Спорий І.Г., витяг з наказу Міністерства оборони України № 52 від 19.02.2020,

відповідач - Державне підприємство Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів»

представники відповідача - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренус Трейд»

на ухвалу Господарського суду Одеської області

від 07.05.2020

у складі судді: Лепеха Г.А.

та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

від 09.09.2020

у складі колегії суддів: Аленіна О.Ю. (головуючий), Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

у провадженні за позовом

Міністерства оборони України

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренус Трейд»

2. Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів»

про визнання недійсним договору поставки №01-12/11/19 від 12.11.2019

в межах справи № 916/97/20 про банкрутство

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренус Трейд»,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог

1. У січні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренус Трейд» (далі - ТОВ «Ренус Трейд») звернулося до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.

2. В обґрунтування даної заяви ТОВ «Ренус Трейд» зазначило, що має кредиторську заборгованість перед ДП «Одеський завод будівельних матеріалів» у розмірі 11 000 000 грн. за договором поставки товару, проте товариство фінансово-господарську діяльність не здійснює, на балансі підприємства відсутнє рухоме та нерухоме майно, грошові кошти на поточному рахунку відсутні.

3. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.01.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Ренус Трейд», введено процедуру розпорядження майном ТОВ «Ренус Трейд», розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Колмикову Тетяну Олександрівну.

4. 10.03.2020 до Господарського суду Одеської області звернулося Міністерство оборони України із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» (далі - ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів») та ТОВ «Ренус Трейд», в якому просило визнати недійсним договір поставки №01-12/11/19 від 12.11.2019, укладений між ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» та ТОВ «Ренус Трейд» на загальну суму 14 000 000 грн. та застосувати наслідки недійсного правочину (реституцію).

5. В обґрунтування заявлених позовних вимог Міністерство оборони України посилалось на те, що всупереч приписів ст. ст. 2, 36 Закону України «Про публічні закупівлі», колишній голова ліквідаційної комісії ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» Ракул В.М. уклав договір поставки з ТОВ «Ренус Трейд» щодо закупівлі товарів без дотримання тендерних процедур, а також незаконно, всупереч положень чинного законодавства надав товариству передоплату за поставку товару на загальну суму 11 000 000 грн., що створило штучні передумови банкрутства державного підприємства. Позивач також зазначав, що Міністерством оборони України не надавалося дозволу колишньому голові ліквідаційної комісії Ракулу В.М. на отримання від третіх осіб кредиту або позики задля перерахування передоплати за договором поставки. При цьому, рахунки ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» були арештовані на підставі виконавчих проваджень і коштів задля здійснення передоплати за договором поставки на рахунках державного підприємства не було.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

6. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 заяву Міністерства оборони України про визнання недійсним договору поставки №01-12/11/19 від 12.11.2019 задоволено, визнано недійсним договір поставки 01-12/11/19 від 12.11.2019 укладений між ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» та ТОВ «Ренус Трейд».

7. Суд першої інстанції виходив з того, що колишній голова ліквідаційної комісії ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» без погодження з органом управління Міністерством оборони України уклав оспорюваний договір поставки, тобто без наявних на те повноважень та без згоди уповноваженого органу управління державним майном і з порушенням діючого законодавства з питань державних закупівель.

8. Під час розгляду справи, господарським судом першої інстанції було встановлено:

8.1. 12.11.2019 між ТОВ «Ренус Трейд» та ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в особі голови ліквідаційної комісії Ракул В.М. укладено договір поставки товару №01-12/11/19.

Відповідно до п.п.1.1., 1.2. договору постачальник ТОВ «Ренус Трейд» передає у власність покупцеві ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», а покупець приймає та оплачує товар (щебінь), загальна вартість якого становить 14 000 000 грн. Загальна кількість, одиниця виміру та характеристики товару визначені у специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору. Покупець зобов`язується здійснити часткову передплату вартості товару у розмірі 11 000 000 грн.

8.2. Згідно з п. 1.3. договору покупець зобов`язується своєчасно і належним чином прийняти товар від постачальника та оплатити його остаточну вартість протягом двох календарних місяців з моменту передання товару постачальником.

8.3. Оплата товару покупцем здійснюється за загальною ціною товару шляхом переказу відповідних грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 2.1. договору).

8.4. У відповідності до п. 6.1. договору, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

8.5. На виконання умов договору, 12.11.2019 сторонами складено та підписано специфікацію у відповідності до якої товаром є щебінь у кількості 8240 т та у кількості 8300 т, а також пісок сіяний у кількості 15100 т загальною вартістю 14 000 000 грн.

8.6. Згідно з актом звірки до договору поставки товару №01-12/11/19 від 17.12.2019 ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» здійснив часткову передоплату вартості товару у розмірі 11 000 000 грн, заборгованість ТОВ «Ренус Трейд» перед ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів становить 11 000 000 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

9. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 у справі №916/97/20 залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

10. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про укладення спірного правочину у порушення приписів ст. ст. 203, 232 ЦК України, що у відповідності до приписів ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, вказав на те, що колишній голова ліквідаційної комісії ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» Ракул В.М. уклав договір з порушенням вимог законодавства, без отримання згоди або погодження на його укладання з органом управління Міністерством оборони України, а також без дотримання тендерних процедур, всупереч інтересам держпідприємства, що створило штучні передумови банкрутства підприємства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020, ТОВ «Ренус Трейд» звернулося з касаційною скаргою про скасування оскаржених судових актів, з вимогою передати справу на новий розгляд.

КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ

12. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 916/97/20 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Білоус В.В., суддя - Васьковський О.В., що підтверджується Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 21.10.2020.

13. У зв'язку з перебуванням судді Васьковського О.В. на лікарняному, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/97/20 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Білоус В.В., суддя - Огороднік К.М., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2020.

14. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняка В.Я. - головуючого, судді - Білоуса В.В., судді - Огородніка К.М. від 27.11.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 916/97/20 Господарського суду Одеської області за касаційною скаргою ТОВ «Ренус Трейд» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020. Повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги ТОВ «Ренус Трейд» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 відбудеться 12.01.2021 о 11 год. 00 хв. у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6 в залі судових засідань №330. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 31.12.2020. Звернуто увагу учасників справи на тимчасовий характер вжитих судом процесуальних заходів для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 серед учасників відкритих судових засідань. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов'язковою. Звернуто увагу учасників справи на можливість розгляду касаційної скарги за відсутності їх представників за наявними у справі матеріалами у разі подання відповідного клопотання. Повідомлено учасників справи про можливість подати процесуальні документи (заяви, клопотання, скарги, відзиви тощо), письмові та електронні докази на електронну адресу суду, поштою, факсом або дистанційні засоби зв'язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису. Рекомендовано учасникам справи ознайомлення з матеріалами справи, за наявності такої технічної можливості, здійснювати в дистанційному режимі, шляхом надсилання сканкопій матеріалів судової справи на електронну адресу, зазначену у відповідній заяві, яку подавати через дистанційні засоби зв'язку. Повідомлено, що інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://supreme.court.gov.ua.

15. 21.12.2020 від Міністерства оборони України надійшов відзив на касаційну скаргу ТОВ «Ренус Трейд» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020, в якому з доводами касаційної скарги не погоджується та просить відмовити в її задоволенні, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 у справі № 916/97/20 залишити без змін.

16. В судове засідання 12.01.2021 з'явився представник Міністерства оборони України, який надав пояснення у справі.

17. Інші учасники справи явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили, про час та дату судового засідання були сповіщені належним чином.

18. З урахуванням положень Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами), Верховний Суд дійшов висновку за можливе розглянути справу № 916/97/20 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

19. Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання (12.01.2021) від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов'язаних з рухом касаційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у судовому засіданні 12.01.2021.

20. Оскільки, явка представників сторін не була визнана обов'язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю повноважних представників інших учасників справи.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи скаржника

(ТОВ «Ренус Трейд»)

21. В обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

22. Зокрема, за твердженням заявника касаційної скарги, з положень п.п. 2.1 п. 2, п.п. 3.6 п. 3, п.п. 7.10 п. 7, п. 9 Статуту, а також ч. ч. 1,2 ст. 74 ГК України, вбачається, що ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» є державним комерційним підприємством, а тому в розумінні положень п.9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» не є замовником та на нього не розповсюджуються положення вказаного Закону.

23. При цьому, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не було враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08.05.2018 у справі № 905/1793/17, про те, що під час визначення приналежності юридичних осіб (підприємств, установ, організацій) та їх об'єднань до замовників в розумінні п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» слід досліджувати обставини, які вказують на те, якими способами забезпечуються потреби держави та територіальної громади.

24. Вказує на те, що обов'язок щодо погодження укладання правочинів, визначений Статутом ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», не розповсюджується на діяльність ліквідаційної комісії, а відтак, висновок судів попередніх інстанцій про те, що під час укладання оспорюваного правочину ліквідатор мав отримати погодження органу уповноваженого управляти державним майном, зроблений з порушенням ст. 65 ГК України та ч. 4 ст. 105 ЦК України.

25. На думку скаржника, судами попередніх інстанцій невірно застосовано ст. 232 ЦК України, оскільки, в порушення ст. ст. 86, 236 ГПК України неповно досліджено всі обставини справи.

26. При цьому, вказуючи на невірне застосування судами попередніх інстанцій норм ст. 232 ЦК України, заявник касаційної скарги доводить, що ні позовна заява, ні рішення судів першої та апеляційної інстанцій не містять обґрунтувань, фактів та доказів, які б вказували на наявність зловмисної домовленості колишнього голови ліквідаційної комісії ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» та ТОВ «Ренус Трейд».

Доводи позивача

(Міністерства оборони України)

27. Позивач у відзиві на касаційну скаргу вказує на те, що вимоги ТОВ «Ренус Трейд» не підлягають задоволенню, а рішення судів попередніх інстанцій є законними та ухвалені відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права.

28. При укладенні оспорюваного договору, за твердженням позивача, колишній голова ліквідаційної комісії ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» Ракул В.М. уклав договір з порушенням вимог законодавства, без отримання згоди або погодження на його укладання, а також без дотримання тендерних процедур, всупереч інтересам держпідприємства, тому вказаний правочин є наслідком зловмисної домовленості однієї сторони з другою стороною.

29. На думку позивача, суди попередніх інстанцій при вирішенні справи по суті правомірно дійшли висновку про застосування ст. 232 ЦК України. Вказує на те, що доказами про наявність умислу у колишнього голови ліквідкомісії Ракула В.М. є перебування ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у процедурі ліквідації, наявність заборгованості по заробітній платі, арешт рахунків, відсутність виробничої бази для виготовлення будівельних виробів, відсутність власних коштів на рахунках підприємства, відсутність погодження Міністерства оборони України на вчинення значних господарських правочинів.

30. Позивач зазначає, що голова ліквідкомісії Ракул В.М. зобов'язаний погоджувати укладання спірного договору з органом управління державним майном, тобто з Міністерством оборони України.

31. Щодо доводів скаржника, що на ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» не розповсюджується дія Закону України «Про публічні закупівлі», зазначає, що у відповідності до статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» це підприємство, засноване на державній власності, діє як державне унітарне, спеціалізоване підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України, зобов`язане, зокрема погоджувати у встановленому законодавством порядку з уповноваженим органом управління вчинення значних господарських зобов`язань.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

32. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до ст. 300 ГПК України (в редакції Закону № 460-IX від 15.01.2020), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені п. п. 1, 3, 4, 8 ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (ч. 4 ст. 300 ГПК України в редакції Закону № 460-IX від 15.01.2020).

33. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі № 916/97/20 про банкрутство ТОВ «Ренус Трейд» було відкрито ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.01.2020 в порядку норм Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Предметом цього судового розгляду в межах справи про банкрутство є вимоги Міністерства оборони України про визнання недійсним договору поставки товару №01-12/11/19 від 12.11.2019, укладеного між ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» та ТОВ «Ренус Трейд».

Зазначені вимоги обґрунтовані тим, що головою ліквідаційної комісії ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» Ракул В.М. зазначений договір поставки було укладено всупереч діючого законодавства, зокрема Закону України «Про публічні закупівлі», а також без отримання згоди або погодження на його укладання від Міністерства оборони України як органу управління державною власністю.

При цьому, Міністерство оборони України у поданій ним заяві про визнання договору недійсним послалося на ст. ст. 203, 215, 232, 241 ЦК України.

На думку заявника, оскільки при укладенні оспорюваного договору поставки колишній голова ліквідкомісії Ракул В.М. діяв з перевищенням своїх повноважень і всупереч інтересів ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», штучно створив борги, які в подальшому можуть призвести до банкрутства підприємства і задоволення вимог кредиторів за рахунок державного майна, то вказані дії і укладений на неконкурентних підставах договір поставки товару негативно вплинуть на права Міністерства оборони України, як органу управління цим державним майном.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 207 ГК України, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.1 ст.203 ЦК України).

Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення.

Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст. ст. 229 - 233 ЦК України.

У відповідності до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Договір може бути визнаний недійсним у тому разі, якщо буде встановлено, що орган або особа, яка виступає від імені юридичної особи, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто орган або особа, яка виступає від імені юридичної особи знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

При цьому, Закон не встановлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій органу або особи, яка виступає від імені юридичної особи, тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 ЦК України), висновок про добросовісність поведінки органу або особи, яка виступає від імені юридичної особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді.

У контексті зазначеного, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

Так, як було зазначено вище, та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Міністерства оборони України № 432 від 12.08.2019 вирішено припинити юридичну особу ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» шляхом його ліквідації, призначено голову ліквідаційної комісії Ракула Василя Миколайовича.

За результатами дослідження матеріалів справи судом першої та судом апеляційної інстанцій було з'ясовано, що у відповідності до довідки ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» усі банківські рахунки підприємства арештовані протягом 2019 року на підставі виконавчих проваджень.

Також, згідно довідки ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» станом на 27.01.2020 заборгованість підприємства по заробітній платі перед працівниками складає 293 331,66 грн.

Як встановлено судами, станом на час укладення договору поставки, ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» знаходилося у ліквідаційній процедурі, мало заборгованість з заробітної плати та арештовані рахунки. При цьому, укладаючи спірний договір, сторони домовилися щодо поставки щебню та піску сіяного, проте, ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» жодним чином не обґрунтовано необхідність придбання такого товару, з огляду на становище на підприємстві.

Дослідивши та надавши оцінку наведеним вище обставинам, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що укладаючи спірний договір поставки, голова ліквідаційної комісії ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» Ракул В.М. діяв всупереч інтересів підприємства, що призвело до безпідставного перерахування грошових коштів на користь ТОВ «Ренус Трейд» та створило штучні передумови банкрутства підприємства.

Статтею 89 ГК України визначено, що управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною 4 ст. 105 ЦК України встановлено, що до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з п.п. 7.1., 7.5. Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» управління підприємством здійснює його керівник відповідно до статуту Підприємства та законодавства України. Керівник підприємства діє без довіреності від імені Підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, інших організаціях, а також у відносинах з юридичними та фізичними особами.

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною право- і дієздатністю (ст. ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України).

При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (частини 1 та 3 ст. 92 ЦК України).

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі (ч. 4 ст. 92 ЦК України).

У відносинах із третіми особами від імені юридичної особи завжди діятиме певна особа, через яку вчиняються юридично значимі дії, а воля цієї особи на вчинення правочину, реалізована нею через волевиявлення від імені юридичної особи, може передбачати настання невигідних для останньої наслідків, бажати чи свідомо допускати їх настання.

Отже, за змістом ч. ч. 1, 3 та 4 ст. 92 ЦК України, ч. ч. 1 та 2 ст. 89 ГК України, п. 13 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» орган юридичної особи, який діє одноособово, має повноваження щодо представництва юридичної особи (з можливістю їх обмеження відповідно до установчих документів чи закону), створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва, наведене у ст. 237 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства та положення Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до голови ліквідаційної комісії Ракула В.М. на час підписання оспорюваного договору перейшли повноваження щодо управління справами державного підприємства і представництва останнього у відносинах з третіми особами.

Орган або особа, яка виступає від імені юридичної особи, не може перевищувати своїх повноважень, визначених установчими документами або законом, та діяти у власних інтересах або всупереч інтересам особи довірителя.

Як з'ясовано судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, пунктом 1.1 Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» визначено, що це підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне, спеціалізоване підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Підприємство згідно з вимогами цього Статуту та чинного законодавства зобов`язане, зокрема, погоджувати у встановленому законодавством порядку з Уповноваженим органом управління вчинення значних господарських зобов`язань (пункт 6.2.3. Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів»).

Згідно з пунктом 8 Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» Уповноважений орган управління, зокрема, розглядає та погоджує, у встановленому законодавством порядку, вчинення підприємством значного господарського зобов`язання.

Водночас, судами попередніх інстанцій було досліджено та встановлено, що в матеріалах справи відсутні, а учасниками справи не надані, докази на підтвердження звернення колишнього голови ліквідаційної комісії підприємства Ракула В.М. до органу управління державним майном - Міністерства оборони України, з приводу отримання згоди/погодження на укладення спірного договору поставки.

Крім того, нормами ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» заборонено укладення договорів про закупівлю, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, зокрема належать, юридичні особи, які є підприємствами, установами, організаціями та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі» цей Закон застосовується, зокрема, до замовників, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 2 цього Закону, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень, до замовників, визначених пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, наявні матеріали справи свідчать про те, що всупереч вимогам Закону України «Про публічні закупівлі» та положенням Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», договір поставки було укладено без дотримання відповідних тендерних процедур.

Надавши оцінку наведеним вище обставинам та встановивши, що договір поставки товару №01-12/11/19 від 12.11.2019 укладений з порушенням вимог діючого законодавства з питань державних закупівель, з перевищенням повноважень та всупереч інтересів державного підприємства, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, визнав обґрунтованими доводи Міністерства оборони України у поданій ним заяві щодо наявності підстав для визнання договору поставки недійсним.

Виходячи з вказаних норм законодавства, встановлених судами обставин справи та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення заяви Міністерства оборони України та визнання недійсним договору поставки №01-12/11/19 від 12.11.2019, укладеного між ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» та ТОВ «Ренус Трейд».

Матеріали справи свідчать про те, що дотримуючись приписів ст. 86 ГПК України, місцевий та апеляційний суди всебічно, повно і об'єктивно дослідили матеріали справи в їх сукупності, дали вірну юридичну оцінку обставинам справи, встановили наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним, і правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішили спір у справі.

34. Щодо суті касаційної скарги

Доводи заявника касаційної скарги про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення заяви Міністерства оборони України.

Так, посилання заявника касаційної скарги на відсутність необхідності отримання погодження органу, уповноваженого управляти державним майном, на укладення спірного договору, оскільки в наказі Міністра оборони України №432 від 12.08.2019 відсутні будь-які обмеження щодо укладання ліквідаційною комісією будь-яких правочинів та не зазначено порядку погодження таких правочинів, відхиляються колегією суддів як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на наведених вище вимогах закону щодо правового статусу голови ліквідаційної комісії підприємства та спростовуються положеннями Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів».

Доводи ТОВ «Ренус Трейд» стосовно того, що ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» є державним комерційним підприємством, не є замовником в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі» та на нього не розповсюджуються положення вказаного Закону, колегія суддів відхиляє як такі, що зводяться до помилкового тлумачення скаржником як норм чинного законодавства, так і положень Статуту ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», якими чітко визначено, що підприємство засноване саме на державній власності, діє як державне унітарне, спеціалізоване підприємство, належить до сфери управління Міністерства оборони України та створене з метою ефективного використання державного майна.

При цьому, як правильно встановив апеляційний господарський суд, доводи ТОВ «Ренус Трейд» щодо укладення спірного договору поставки на комерційній основі, не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Водночас, колегія суддів частково погоджується з заявником касаційної скарги щодо невірного застосування судами ст. 232 ЦК України та вважає помилковим посилання суду апеляційної інстанції на укладення спірного правочину у порушення приписів ст. 232 ЦК України, оскільки судом не було встановлено умислу в діях представника ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», однак, це не призвело до прийняття неправильного рішення про визнання недійсним договору поставки №01-12/11/19 від 12.11.2019 за наявності інших підстав для визнання цього договору недійсним.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи № 916/97/20 встановлено обставини, які у сукупності дають підстави для висновку про недодержання стороною в момент вчинення спірного правочину вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, а також ст. 241 ЦК України, тобто заявником у межах даної справи про банкрутство доведено належними та допустимими доказами наявність підстав, з якими законодавство у наведеному випадку пов`язує визнання договору поставки недійсним.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 16.12.2020 у справі № 916/96/20.

У зв`язку з викладеним, колегією суддів відхиляються доводи касаційної скарги в частині заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, оскільки незгода з наданою судами оцінкою наявних у матеріалах справи доказів, намагання здійснити їх переоцінку в силу вимог ст. 300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Разом з тим, колегією суддів не приймаються до уваги посилання ТОВ «Ренус Трейд» на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 905/1793/17, від 21.01.2020 у справі № 910/14138/18, від 15.09.2020 у справі № 912/2771/19, оскільки у справі, що розглядається, та в наведених скаржником справах, суди встановили різні фактичні обставини та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, суд касаційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації»), яку згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відтак, наведені ТОВ «Ренус Трейд» у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді вимог про визнання недійсним договору поставки №01-12/11/19 від 12.11.2019.

35. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 309 ГПК України в редакції Закону № 460-IX від 15.01.2020).

Згідно з ч. 2 ст. 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ТОВ «Ренус Трейд» та залишення ухвали Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 у справі № 916/97/20 без змін.

При цьому, колегія суддів звертає увагу судів попередніх інстанцій на таке.

Відповідно до статей 7, 9 КУзПБ у процедурі банкрутства ухвалюються такі види процесуальних актів: ухвали, рішення та постанови.

Водночас ухвали та постанови приймаються в процесі основного провадження справи про банкрутство, ухвали та рішення ухвалюються за результатами розгляду спорів за правилами позовного провадження, тобто у відокремленому від основної справи провадженні.

Аналіз ст. ст. 7, 9 КУзПБ дає підстави дійти таких висновків.

Визначені ч. 2 ст. 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України. Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій в порядку ст. 7 КУзПБ за результатам розгляду спорів, стороною в яких є боржник, оскаржуються в касаційному порядку за правилами ГПК України без будь-яких особливостей, встановлених ст. 9 КУзПБ.

Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяв, скарг, клопотань, поданих в межах основного провадження у справі про банкрутство, розглядаються судом без застосування усіх стадій судового розгляду, притаманних виключно розгляду справ позовного провадження, та оскаржуються в порядку, встановленому ГПК України з врахуванням особливостей ст. 9 КУзПБ.

Відповідно до п. 16 розділу ІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом ДСА України від 20.08.2019 № 814 із змінами і доповненнями, внесеними наказом від 24.12.2019 № 1196, у разі розгляду по суті в межах справ про банкрутство позовних заяв, заяв, такій справі присвоюється єдиний унікальний номер справи про банкрутство та в дужках зазначається єдиний унікальний номер справи. Справи, які передані для розгляду в межах справ про банкрутство з господарського суду або судів інших юрисдикцій, містять єдиний унікальний номер справи про банкрутство та в дужках - єдиний унікальний номер справи, який був визначений раніше. Процесуальні документи в таких справах, які можуть бути оскаржені в апеляційному чи касаційному порядку, мають подвійний номер.

Згідно з абзацом 5 п. 7 розділу VІІ Інструкції справи позовного провадження, заяви та матеріали, судові рішення, ухвалені за результатами їх розгляду по суті, які можуть бути оскаржені, та розглядаються у межах справи про банкрутство, формуються окремо за правилами цього розділу Інструкції.

Такий підхід повністю відображає конструкції ст. ст. 7, 9 КУзПБ щодо порядку розгляду як основної справи про банкрутство, так і спорів, стороною в яких є боржник, які хоча і вирішуються в межах основної справи про банкрутство, проте є справами позовного провадження, відокремленими від основної справи про банкрутство.

Таке розмежування є цілком виправданим з точки зору того, що справи відокремленого позовного провадження мають різний суб'єктний склад сторін спору, предмети і підстави позову, розглядаються та вирішуються господарським судом із застосуванням усього інструментарію позовного провадження, на відміну від спрощеного порядку розгляду заяв, скарг і клопотань в основній справи про банкрутство. Ухвалені у справах позовного провадження судові рішення оскаржуються окремо від основної справи про банкрутство. Тому, такі справи формуються в окремі томи і мають бути ідентифіковані шляхом присвоювання ним номеру як основної справи про банкрутство, так і власного номеру справи позовного провадження.

В даному випадку, Господарський суд Одеської області ухвалою від 13.03.2020 у справі № 916/648/20 об'єднав в одне провадження справу за № 916/648/20 та № 916/97/20, проте це не призвело до прийняття неправильного рішення, а тому таке процесуальне порушення, не має наслідком скасування ухвали суду першої інстанції, зокрема, відповідно до положень ч. 2 ст. 309 ГПК України.

36. Судові витрати

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенні без змін ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренус Трейд» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.05.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 у справі № 916/97/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді В.В. Білоус

К.М. Огороднік