ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Справа № 910/6053/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Ільчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. (повний текст - 15.10.2020р.) у справі №910/6053/19 (суддя Крамар С.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-Центр", м.Хмельницький

до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг", м.Київ

про стягнення 14653,03 грн інфляційних втрат, 4176,28 грн 3% річних

за участі представників:

позивача - Сибаль А.М. (свідоцтво №431 від 02.04.2013р.)

відповідача - Опенько Д.А. (довіреність №14/20-38-20 від 01.04.2020р.)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. у справі №910/6053/19 відмовлено у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-Центр" до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про стягнення 14653,03 грн інфляційних втрат, 4176,28 грн 3% річних

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у його постановах, щодо застосування норм ч.2 ст.625 та ст.1212 Цивільного кодексу України, відповідно до яких в разі неповернення безпідставно отриманих коштів на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України нараховуються інфляційні та 3% річних (постанова Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №910/22034/15, постановах Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №910/22034/15, від 01.10.2014р. у справі №6-113цс14 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі №910/10156/17, від 16.05.2018р. у справі №14-16цс18).

Також зазначає, що всупереч вимогам до п.5 ч.4 ст.238 ГПК України, належної мотивації неврахування при розгляді даної справи постанов Верховного Суду, на які покликався позивач, оскаржуване судове рішення не містить, посилання суду першої інстанції на начебто неподібність правовідносин має загальний та формальний характер, в чому полягає така неподібність правовідносин при стягненні інфляційних та 3% річних на суму неповернутих безпідставно збережених коштів (ст.1212 ЦК України).

Зазначає, що у зв`язку із розглядом даної апеляційної скарги ТОВ "Октант-Центр" очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

На підставі викладеного просить суд скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. у справі №910/6053/19 та прийняте нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.11.2020р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. у справі №910/6053/19 залишено без руху. Запропоновано апелянту - Товариству з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки.

24.11.2020р. (вх.№7739/20) на адресу суду від скаржника надійшло клопотання щодо усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучено накладну та опис вкладення про надіслання апеляційної скарги відповідачу, а також платіжне доручення АТ КБ "Приватбанк" №96 від 20.11.2020р. про сплату судового збору у розмірі 2881,50 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. у справі №910/6053/19. Запропоновано відповідачу у строк - до 16.12.2020р. надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу.

22.12.2020р. (вх.№8539/20) на адресу суду від ТОВ "Октант-Центр" надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. у справі №910/6053/19 в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Ухвалою від 28.12.2020р. задоволено клопотання ТОВ "Октант-Центр" (вх.№8539/20 від 22.12.2020р.) про розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Вирішено розгляд апеляційної скарги здійснити в судовому засіданні з повідомленням учасників справи "20" січня 2021 р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

Відповідач не скористався своїм правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст.262 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 20.01.2021р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-Центр" підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. у справі №910/6053/19 та прийняте нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Представник Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм чинного законодавства, а тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017р. у справі №924/159/14 відмовлено у позові ТОВ "Октант-центр" до Державного публічного акціонерного товариства "НАК" Украгролізинг" про стягнення 46530,25 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.05.2017р. у справі №924/159/14 скасовано ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017р. в частині відмови у позові ТОВ "Октант-центр" до Державного публічного акціонерного товариства "НАК" Украгролізинг" про стягнення 46530,25 грн.; провадження в частині розгляду позовної заяви ТОВ "Октант-центр" припинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.08.2017р. скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.05.2017р. у справі №924/159/14; справу передано на розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.10.2017р. ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017р. у справі №924/159/14 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16.05.2018р. касаційну скаргу ТОВ "Октант-Центр" задоволено частково; постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.10.2017р. та ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017р. у справі №924/159/14 скасовано; справу №924/159/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

При цьому, суд касаційної інстанції вказав на те, що місцевий суд, в порушення приписів ч.1 ст. 261 ЦК України, застосував позовну давність при розгляді спору у даній справі без встановлення факту порушення прав ТОВ "Октант-центр", проте, суд апеляційної інстанції на зазначені вище недоліки місцевого суду уваги не звернув та не дав їм належної оцінки.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018р. у справі №924/159/14 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-Центр" до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про стягнення 46 530,25 грн. позивачу у позові відмовлено.

В ухвалі судом встановлено, що кошти в сумі 46530,25 грн. згідно платіжного доручення №189 від 08.09.2011р. були сплачені позивачем на рахунок відповідача безпідставно у відповідності до ст.1212 Цивільного кодексу України. Однак, судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропущенням ним строку позовної давності.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019р. ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018р. залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.06.2019р. ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018р. та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019р. у справі №924/159/14 залишено без змін.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.

Господарським судом Хмельницької області ухвалою від 26.12.2018р. у справі №924/159/14 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-Центр" до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про стягнення 46530,25 грн. відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропущенням строку позовної давності. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 05.02.2019р. ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018р. залишив без змін.

Позивач 10.05.2019р. звернувся до господарського суду із вимогою про стягнення із відповідача 14653,03 грн інфляційних втрат, 4176,28 грн 3% річних за невиконання зобов`язання з повернення безпідставно сплачених коштів згідно платіжного доручення №189 від 08.09.2011р. в сумі 46530,25 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов`язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов`язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав (п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Колегія суддів звертає увагу, що стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема й факту завдання майнової шкоди іншій особі. Отже, з огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Однак, вказані правовідносини не є подібними до правовідносин, урегульованих статтями 1212, 1214 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018р. у справі №924/159/14 встановлено, що кошти в сумі 46530,25 грн. згідно платіжного доручення №189 від 08.09.2011р. були сплачені позивачем на рахунок відповідача безпідставно у відповідності до ст.1212 Цивільного кодексу України.

Тому, застосуванню підлягає стаття 1212 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, якщо підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В частині другій статті 1214 Цивільного кодексу України передбачено у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нарахування процентів за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 Цивільного кодексу України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Виплати, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України не є відсотками за користування чужими грошима в розумінні статті 536 цього Кодексу, а є гарантією належного виконання грошового зобов`язання, тобто мають самостійну правову природу і не можуть застосовуватися судом за власним розсудом.

Тому, у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає необґрунтованим твердження скаржника та не приймає його посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду, оскільки у зазначених апелянтом справах, на відміну від цієї справи, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах із справою, що розглядається, та свідчить про відсутність підстав для врахування відповідних правових висновків під час вирішення цього спору. Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" про стягнення з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" 14653,03 грн. інфляційних втрат, 4176,28 грн. 3% річних за невиконання зобов`язання з повернення безпідставно сплачених коштів в сумі 46530,25 грн.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 06.10.2020р. у справі №910/6053/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 25.01.2021р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Дужич С.П.