ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" січня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2686/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Д.О.,

секретар судового засідання Овчар А.С.

при розгляді справи за позовом: Державного підприємства Одеський морський торговельний порт (пл. Митна, 1, м. Одеса, 65026)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Тріада Люкс (вул. Катерининська, 34/36, кв.3, м. Одеса,65045)

про стягнення 70227,80 грн та розірвання договору,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Сидоров О.В.;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Одеський морський торговельний порт звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Тріада Люкс, в якій, згідно редакції позовних вимог, викладеної у заяві про усунення недоліків позовної заяви (а.с.105-107, т.1), просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 70227,80 грн, з яких: 57424,52 грн основного боргу; 10606,85 грн пені та 2196,43 грн 3% річних;

- розірвати договір про надання послуг від 24.11.2010 №КД-15476, укладений між Державним підприємством Одеський морський торговельний порт та Товариством з обмеженою відповідальністю Тріада Люкс.

Позиції учасників справи

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за вищевказаним договором в частині здійснення повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг з просування (реалізації) товару відповідача підприємствам, що працюють на території порту, у зв`язку з чим у відповідача рахується заборгованість у заявленій до стягнення сумі. Крім цього, позивач зазначає, що порушення зобов`язання в частині здійснення оплати є істотним порушенням умов договору, що є підставою для його розірвання.

Під час розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги у вищевказаній редакції повністю підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач відзив на позов і жодних доказів суду не надав, у судові засідання під час розгляду справи не з`являвся, про час та місце судових засідань повідомлений належним чином, а отже справа згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України вирішується судом за наявними матеріалами.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.09.2020 позовну заяву Державного підприємства Одеський морський торговельний порт було залишено без руху із встановленням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви.

Враховуючи усунення позивачем недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, ухвалою суду від 12.10.2020 позовну заяву Державного підприємства Одеський морський торговельний порт було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2686/20; ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи та призначено у справі підготовче засідання на « 09» листопада 2020 об 11год.00хв.

09.11.2020 у судовому засіданні проголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 30.11.2020 о 11:00. У судовому засіданні 30.11.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на « 16» грудня 2020 о 10год.30хв.

16.12.2020 судом було протокольно закрито підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті на « 11» січня 2021 о 12год.00хв.

Про перерви/відкладення судових засідань під час розгляду справи представник позивача повідомлявся під розписку, а відповідач шляхом направлення на його адресу відповідних ухвал в порядку ст. 120 ГПК України.

У судовому засіданні 11.01.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи

24.11.2010 між Державним підприємством Одеський морський торговельний порт (далі - порт) та Товариством з обмеженою відповідальністю Тріада Люкс (далі замовник) було укладено договір про надання послуг №КД-15476 (далі договір; а.с.15-17, т.1), згідно з п.1.1. якого в порядку та на умовах, передбачених цим договором, порт за плату (винагороду) надає замовнику послуги з просування (реалізації) товару замовника підприємствам, які працюють на території порту.

Згідно з п.1.3. договору плата (винагорода) порту за надані замовнику послуги відповідно до договору визнається в розмірі та згідно з умовами п.4 цього договору.

За умовами п/п 2.2.1. п.2.2. договору порт має право, зокрема, на отримання плати (винагороди) в порядку та розмірах, передбачених цим договором. Між цим, згідно з п/п 3.1.3. п.3.1. договору замовник зобов`язаний сплачувати порту плату (винагороду) в порядку та розмірах, передбачених п.4 цього договору.

Відповідно до п.п.4.1., 4.2., 4.3. договору розмір плати (винагороди) за цим договором складає 2 (два) відсотки від договірної вартості товару, реалізованого портом. Сума плати (винагороди) визначається сумарно за підсумком кожного місяця виходячи з місячного обсягу реалізації товару (загальної договірної вартості) та у відсотковому відношенні відповідно до п.п.4.1. та 4.4. цього договору. Плата (винагорода) сплачується замовником протягом п`яти банківських днів після отримання звіту порту та актів виконаних робіт.

Згідно з п.п.7.1., 7.2. договір, який укладено строком на 1 рік, діє з моменту його підписання сторонами. У випадку, якщо жодною із сторін не заявлено про припинення цього договору за 3 календарних дні до моменту його припинення, цей договір вважається продовженим на той самий строк.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що за невиконання, несвоєчасне або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України.

Відповідно до п.10.1. договору він припиняється: при мотивованій відмові однієї із сторін від виконання договору; за згодою обох сторін; при порушенні одною зі сторін істотних умов цього договору; за інших підстав, передбачених діючим законодавством України.

Додатком №1 від 24.11.2010 до вищевказаного договору (а.с.18, т1), сторонами було погоджено номенклатуру товару, який підлягає передачі порту в грудні 2010 року на виконання умов договору.

На підтвердження обставини передачі товару відповідачем та його прийняття портом між сторонами було підписано акт приймання-передачі від 24.11.2010 №КД-15476 (а.с.19, т.1).

Додатковою угодою №1 від 23.06.2017 до вищевказаного договору сторонами було змінено реквізити порту в розділі 12 договору «Юридичні адреси та банківські реквізити» (а.с.20, т.1).

За період січень 2019 року серпень 2020 року позивачем були надані, а відповідачем прийняті послуги на підставі укладеного між сторонами договору про надання послуг від 24.11.2010 № КД-15476 на загальну суму 77424,52 грн, що підтверджується наявними у справі рахунками позивача, підписаними сторонами актами наданих послуг (а.с.22-82, т.1), поясненнями позивача та не спростовується відповідачем.

Відповідач за надані позивачем послуги розрахувався частково, сплативши на користь ДП «Одеський морський торговельний порт» кошти в рахунок погашення заборгованості в розмірі 20000,00 грн, що підтверджується наявними у справі банківськими виписками по рахунку позивача (а.с.83-85, т.1).

Враховуючи нездійснення відповідачем в повному обсязі оплати відповідно до умов договору, позивач звертався до відповідача із претензіями: від 29.07.2019 №20/6-578/1404; від 25.09.2019 №20/6-823/1867; від 04.06.2019 №20/6-383/1080 (а.с.86-96, т.1), в яких вимагав здійснити оплату заборгованості, проте, як пояснив позивач, окрім здійсненої оплати в розмірі 20000,00 грн, інших оплат відповідачем здійснено не було.

За вищевикладених обставин, станом на день розгляду цієї справи заборгованість відповідача перед позивачем за надані в період січень 2019 року серпень 2020 року за договором про надання послуг від 24.11.2010 № КД-15476 становить 57424,52 грн, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями позивача та не спростовується відповідачем.

Звертаючись до господарського суду з позовом до відповідача, позивач, окрім основного боргу, також заявив до стягнення з відповідача 10606,85 грн пені та 2196,43 грн 3% річних. Розрахунок спірних сум позивачем здійснено по кожному рахунку окремо за загальний період з 18.01.2019 по 03.08.2020 з врахуванням здійсненої часткової оплати до подання позову (а.с.2-10, т.1).

Крім цього, враховуючи, що порушення зобов`язання в частині здійснення оплати є істотним порушенням умов договору, позивачем також заявлено вимогу про розірвання укладеного між сторонами договір про надання послуг від 24.11.2010 №КД-15476.

Законодавство, застосоване судом до спірних відносин

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Вказане цілком кореспондується з положеннями статті 193 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених зазначеним Кодексом, іншими законами або договором.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За умовами статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частиною першою статті 188 ГК України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За умовами ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Позиція суду

Під час розгляду справи судом встановлений факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за надані останнім у період березень 2019 року серпень 2020 року послуги за договором про надання послуг від 24.11.2010 № КД-15476 в розмірі 57424,52 грн, а отже позов позивача в цій частині позовних вимог належить задовольнити.

У зв`язку з тим, що бездіяльність відповідача у вигляді несплати коштів за фактично надані позивачем послуги суперечить вищевказаним нормам права та договору, позивачем правомірно нараховано до стягнення з відповідача 3% річних. Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок відсотків річних суд встановив, що позивачем помилково було включено в період розрахунку дні фактичних оплат, у зв`язку з чим суд здійснив власний розрахунок, згідно з яким вірною сумою 3% річних є 2195,73 грн.

Водночас, вирішуючи питання щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 10606,85 грн, суд зазначає про таке.

Так, в п. 2.1. постанови від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» Пленум Вищого господарського суду України роз`яснив, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Як вбачається зі змісту позову та пояснень представника позивача, пеню у спірних відносинах позивачем було нараховано на підставі п.8.1. договору, яким сторони погодили, що за невиконання, несвоєчасне або неналежне виконання зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Так, посилаючись на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» позивач здійснив розрахунок пені за кожний день прострочення відповідачем зобов`язань по договору в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Разом з цим суд відзначає, що нормами закону, на які посилається позивач, визначено обов`язок платників грошових коштів сплачувати на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а також визначено, що такий розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Приймаючи до уваги, що в п.8.1. договору, на який посилається позивач, сторонами не було визначено розмір та базу нарахування пені, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені.

Вирішуючи питання щодо вимог позивача про розірвання укладеного між сторонами договору про надання послуг від 24.11.2010 № КД-15476, суд виходить з такого.

Зазначаючи про обґрунтованість вимог про розірвання спірного договору позивач у позовній заяві посилається на обставину порушення відповідачем істотної умови договору, а саме несплату коштів за надані позивачем послуги протягом тривалого часу.

Так, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення зобов`язання однією зі сторін цього договору, при цьому істотним є таке порушення, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував кошти за надані позивачем послуги. Так за надані позивачем у період березень 2019 року серпень 2020 року послуги відповідачем не сплачений борг, який станом на сьогоднішній день становить 57424,52 грн. Оскільки основний інтерес позивача полягає саме в отриманні плати (винагороди) за договором на умовах, за яких договір було укладено, порушення цього інтересу має наслідком позбавлення позивача того, на що він розраховувала при його укладенні.

Отже, оскільки допущене відповідачем порушення зобов`язання фактично позбавило позивача як сторону за спірним договором того, на що останній розраховував при його укладенні, таке порушення відповідача свідчить про наявність обставини істотного порушення відповідачем умов спірного договору та, як наслідок, завдання майнової шкоди позивачу, а отже вимоги ДП «Одеський морський торговельний порт» про розірвання договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що відповідач цілком мав усвідомлювати наслідки порушення ним зобов`язання з оплати вартості наданих позивачем послуг, разом з цим з матеріалів справи не вбачається вчинення відповідачем будь-яких дій, з метою недопущення розірвання договору.

З огляду на вищевказане, позов Державного підприємства Одеський морський торговельний порт до Товариства з обмеженою відповідальністю Тріада Люкс підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах: що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позову, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог та з відповідача слід стягнути на користь позивача 3886,50 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати договір про надання послуг від 24.11.2010 №КД-15476, укладений між Державним підприємством Одеський морський торговельний порт та Товариством з обмеженою відповідальністю Тріада Люкс.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Тріада Люкс (вул. Катерининська, 34/36, кв.3, м. Одеса, 65045, ) на користь Державного підприємства Одеський морський торговельний порт (пл. Митна, 1, м. Одеса, 65026, ) основний борг в сумі 57424 /п`ятдесят сім тисяч чотириста двадцять чотири/грн 52 коп, 3% річних в сумі 2195 /дві тисячі сто дев`яносто п`ять/грн 73 коп та судовий збір в сумі 3886 /три тисячі вісімсот вісімдесят шість/грн 50 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повний текст складено 21 січня 2021 р.

Суддя Д.О. Бездоля