УХВАЛА

19 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 924/197/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Зуєва В. А.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Савчука Ю. М. (адвокат),

відповідача-1 - не з`явилися,

відповідача-2 - Демковича В. Ю. (адвокат),

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 (головуючий - Петухов М. Г., судді Гудак А. В., Олексюк Г. Є.) у справі

за позовом Приватного підприємства "Агрофірма "Гізівщина"

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек"

про визнання припиненою поруки ПП "Агрофірма "Гізівщина" за договором поруки від 30.03.2018 № 2П/10АФ-15,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Приватне підприємство "Агрофірма "Гізівщина" (далі - ПП "Агрофірма "Гізівщина", Підприємство, Поручитель) звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" (далі - ТОВ "Серединецьке", Лізингоодержувач) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" (далі - ТОВ "Агротек", Товариство, Лізингодавець, Кредитор) про визнання припиненою поруки ПП "Агрофірма "Гізівщина" за договором поруки від 30.03.2018 № 2П/10АФ-15 (далі - договір поруки № 2П/10АФ-15), укладеним між сторонами, з посиланням на положення статей 16, 509, 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Позовна заява обґрунтовується припиненням поруки у зв`язку з непред`явленням Кредитором вимог до Поручителя упродовж 6-місячного строку, передбаченого частиною 4 статті 559 ЦК України (в редакції, чинній до 04.02.2019).

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 30.06.2020 (суддя Музика М. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення аргументовано тим, що: 1) зважаючи на пункт 6.3 договору поруки № 2П/10АФ-15, Підприємство відповідає за зобов`язаннями ТОВ "Серединецьке" в обсязі, визначеному договором фінансового лізингу від 11.03.2015 № 10АФ-15, тобто без змін у частині графіку сплати лізингових платежів і ціни зазначеного договору, внесених до нього згідно з додатковими угодами від 13.07.2016 № 2 та від 30.03.3018 № 3; 2) оскільки у договорі поруки № 2П/10АФ-15 сторони за взаємною згодою передбачили інший строк для пред`явлення вимоги до поручителя, ніж встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України (у редакції, чинній станом на момент укладення договору поруки), а саме 3-річний строк для пред`явлення вимоги до Поручителя за простроченими зобов`язаннями по кожному із періодичних платежів, та враховуючи обов`язок Лізингодавця здійснити останній платіж за договором фінансового лізингу від 11.03.2015 № 10АФ-15 (далі - договір фінлізингу від 11.03.2015) у термін до 20.12.2017, позивач не довів пропуск Лізингодавцем 3-річного строку з дня настання строку виконання зобов`язання за договором фінлізингу від 11.03.2015 для звернення з вимогою до Поручителя.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 скасовано рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.06.2020 та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Постанова мотивована посиланням на норми статей 509, 546, 553, 554, 559, 629 ЦК України, статей 75, 86, 237, 238, 269, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на встановлення рішенням Господарського суду Хмельницької області від 27.07.2020 у справі № 904/7638/17 (за участю сторін у справі № 924/197/20), яке набрало законної сили, преюдиціального факту припинення поруки за договором поруки № 2П/10АФ-15 в силу положень частини 1 статті 559 ЦК України (у редакції, чинній до 04.02.2019), оскільки поручителі (Товариство з обмеженою відповідальністю "СК Бужок" (далі - ТОВ „СК Бужок") і ПП "Агрофірма "Гізівщина") не надали письмової згоди на збільшення ціни договору фінлізингу від 11.03.2015 і відповідальності за вказаним договором, та відповідно не були повідомлені про збільшення обсягу відповідальності ТОВ „СК Бужок" та Підприємства, тобто у цьому випадку фактично має місце збільшення кредитного ліміту за зобов`язаннями боржника (ТОВ „Серединецьке") без погодження з поручителями - ТОВ „СК Бужок" та ПП „Агрофірма „Гізівщина" (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18).

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, 12.11.2020 ТОВ "Агротек" звернулося з касаційною скаргою, у якій просить зазначену постанову скасувати повністю, а рішення місцевого суду залишити в силі.

02.12.2020 скаржник також подав клопотання про передачу справи № 924/197/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з метою відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 924/174/20 у складі колегії суддів іншої палати (Мамалуй О. О., Баранець О. М., Студенець В. І.), а саме в частині того, що умови договору поруки про те, що у разі, якщо без згоди поручителя до основного договору вносяться зміни, що тягнуть за собою збільшення відповідальності поручителя, обсяг відповідальності поручителя залишається без змін (попереднім), не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини 3 статті 202 ЦК України, та, відповідно, не звільняють кредитора від необхідності узгодження вказаних змін до основного зобов`язання із поручителем у письмовій формі.

Ухвалою Верховного Суду від 14.12.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Агротек" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 у справі № 924/197/20 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 19.01.2021 о 15:15.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку щодо застосування норми права, а саме частини 3 статті 6 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 924/502/19, від 28.01.2020 у справі № 924/490/19, від 19.08.2019 у справі № 756/13338/15-ц.

18.01.2021 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду також надійшло клопотання ТОВ "Агротек" від 15.01.2021 про передачу справи № 924/197/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступлення від висновку щодо застосування норми права, а саме частини 1 статті 559 ЦК України (в редакції, чинній до 04.02.2019) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18, яке (клопотання) колегією суддів не розглядалося у зв`язку з відмовою представника ТОВ "Агротек" Демковича В. Ю. від цього клопотання безпосередньо у судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання від 19.01.2021 і технічним записом судового процесу.

Дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, подані клопотання і пояснення, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення без задоволення клопотання ТОВ "Агротек" від 02.12.2020 про передачу справи № 924/197/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а також про необхідність закриття касаційного провадження у цій справі, з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (схожий висновок викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Водночас, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Відповідно до частини 3 статті 6 ЦК України, на неправильне застосування якої апеляційним судом до спірних правовідносин посилається скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувану постанову ухвалено судом апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норми права (частини 3 статті 6 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 924/502/19, від 28.01.2020 у справі № 924/490/19, оскільки предмет і підстави позовів у зазначених справах та справі № 924/197/20, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи № 924/197/20, предметом позову в якій є припинення поруки за договором поруки № 2П/10АФ-15 та під час розгляду якої апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову саме з підстав встановлення судовим рішенням у іншій справі (за участю тих самих сторін) факту збільшення обсягу відповідальності Поручителя за договором фінлізингу від 11.03.2015 без отримання письмової згоди Підприємства, що є порушенням положень частини 1 статті 559 ЦК України (у редакції, чинній до 04.02.2019), то, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у справі № 924/502/19 та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд виходив виключно з обставин допущення судами порушень норм процесуального права (статей 14, 86, 236, 237 ГПК України), які (порушення) полягали як у відсутності з`ясування і дослідження тих обставин, чи пред`являв кредитор (ТОВ "Агротек") вимоги до поручителя в межах 3-річного строку, визначеного пунктами 6.2 договорів поруки від 11.03.2015 № 1П/7АФ-15 та від 16.03.2015 № 1П/17АФ-15, так і в необґрунтованому виході судів за межі заявлених позовних вимог, якими є визнання припиненими зазначених договорів поруки. Тобто спірні правовідносини у справі № 924/502/19 регулюються положеннями частини 4 статті 559 ЦК України, яка визначає зовсім іншу підставу припинення поруки, аніж передбачена частиною 1 статті 559 цього Кодексу (у редакції, чинній до 04.02.2019). При цьому постанова Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 924/502/19 не містить жодних вказівок щодо застосування норми частини 3 статті 6 ЦК України до спірних правовідносин.

У свою чергу, колегія суддів зауважує, що скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання припиненим договору поруки від 30.03.2018 № 2П/8АФ-15, Верховний Суд під час касаційного перегляду справи № 924/490/19 дійсно застосував при регулюванні спірних правовідносин положення частини 3 статті 6 ЦК України та, як наслідок, виходив з тих обставин, що сторони у пункті 6.2 зазначеного договору поруки за взаємною згодою передбачили інший (3-річний) строк для пред`явлення вимоги до поручителя, ніж той, який було визначено у статті 559 ЦК України (у редакції, чинній станом на момент укладення договору поруки), що не суперечить законодавству. Крім того, у постанові від 28.01.2020 у справі № 924/490/19 Верховний Суд в обґрунтування підстав скасування постанови суду апеляційної інстанції зазначив, що вказаний суд, обґрунтовуючи підстави для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог, а саме визнання договору поруки припиненим, посилався на те, що право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням частини 1 статті 559 цього Кодексу.

Схожий за змістом правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 21.11.2012 у справі № 6-134цс12 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

Натомість, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові про визнання припиненими зобов`язань за договором поруки від 21.10.2014 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при ухваленні постанови від 29.08.2019 у справі № 756/13338/15-ц виходив зі встановлених судами фактичних обставин обізнаності поручителя під час укладення нового (другого) договору поруки про те, що порукою забезпечуються зобов`язання позичальника перед ПАТ "Універсал Банк" як за основним договором (кредитним договором від 10.07.2007), так і за додатковими угодами до нього, укладеними в період з 09.02.2009 по 21.10.2014.

Таким чином, у цій справі та справах, на яку посилається скаржник у поданій касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, тоді як в силу меж касаційного перегляду, передбачених статтею 300 ГПК України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведене, окрім різних предмета, підстав позову та фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, переконливо свідчить також про неоднакове правове регулювання спірних відносин у справі № 924/197/20 і справах №№ 924/502/19, 924/490/19, 756/13338/15-ц.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справах, на яку посилається скаржник в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження ухвалених у справі судових рішень.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд цілком правомірно послався на викладений у пункті 6.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18 правовий висновок щодо питання комплексного застосування положень абзацу 3 частини 3 статті 202, частини 1 статті 559, частини 1 статті 651 і частини 1 статті 654 ЦК України (у редакції, чинній до 04.02.2019) у подібних правовідносинах, суть якого полягає у тому, що умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини 3 статті 202 ЦК України та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання з поручителем у належній формі.

Отже, суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновку, викладеного у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, від якого колегія суддів не вбачає підстав відступати, що у розумінні пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України є підставою для закриття касаційного провадження у справі № 924/197/20.

Разом з тим колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення клопотання ТОВ "Агротек" про передачу справи № 924/197/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з метою відступлення від висновку щодо застосування норм абзацу 3 частини 3 статті 202 і частини 1 статті 559 ЦК України (у редакції, чинній до 04.02.2019) у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 924/174/20 у складі колегії суддів іншої палати (Мамалуй О. О., Баранець О. М., Студенець В. І.), оскільки, по-перше, під час ухвалення оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції посилався не на зазначений правовий висновок, а на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18.

По-друге, Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, у якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (в даному випадку йдеться про правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18).

Ураховуючи наведене, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 924/502/19 та від 28.01.2020 у справі № 924/490/19, оскільки вказані постанови були ухвалені до того, як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18 сформулювала правовий висновок щодо застосування положень частини 1 статті 559 ЦК України у редакції, чинній до 04.02.2019 (схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 924/174/20 та від 24.12.2020 у справі № 924/175/20 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин припинення іпотеки).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 924/197/20.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 у справі № 924/197/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

В. А. Зуєв