РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2021Справа № 910/14919/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса"

про стягнення 10 276, 20 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" (далі - відповідач) про стягнення 10 276, 20 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що 31.03.2019 ним було укладено договір добровільного страхування майна фізичних осіб та цивільної відповідальності перед третіми особами з ОСОБА_1 . В подальшому, 03.05.2017 сталася страхова подія - залиття квартири, про що був складений акт.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, згідно статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Ухвалою Господарського суду міста Києва позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу строки та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва у справі № 910/14919/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що акт огляду квартири від 03.05.2017 не відповідає вимогам типової форми акту, оскільки складений без залучення власника квартири, з вини якого сталося залиття, акт не затверджений уповноваженою особою та не містить даних про причини затоплення квартири. В акті не зазначено розміру завданої шкоди внаслідок затоплення та обсягів необхідного ремонту затоплених приміщень.

Як вказує у відзиві на позовну заяву відповідач, його не було запрошено до складання акту та не повідомлено про будь - яких інших документів.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивачем не надано доказів наявності причинно - наслідкового зв`язку протиправності дій/бездіяльності відповідача та настання збитків у позивача.

Через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 31.03.2017 ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група", як страховик, уклало Договір добровільного страхування майна фізичних осіб та цивільної відповідальності перед третіми особами № 99-0111-17-00005 з ОСОБА_1 , як страхувальником.

Предметом договору страхування є, зокрема, майнові інтереси пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном, а саме квартирою, загальною площею 56, 2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

03.05.2017 із застрахованим майном страхувальника трапився страховий випадок: пошкодження застрахованого майна внаслідок його залиття.

Сума страхового відшкодування до виплати згідно з умовами договору добровільного страхування майна фізичних осіб та цивільної відповідальності перед третіми особами № 99-0111-17-00005 на підставі страхового акта № ДКЦВ -13691 від 15.06.2017 склала 10 276, 20 грн.

Страховий акт № ДКЦВ - 13691 від 15.06.2017 складений позивачем на підставі таких документів: звіту про незалежну оцінку вартості матеріального збитку пошкодженого майна, копії договору страхування № 99-0111-17-00005 від 31.03.2017, копії правоустановчих документів на нерухоме майно, заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплати страхового відшкодування, інших документів.

Як зазначає позивач за результатами обстеження встановлено замокання стіни, яка розмежовує квартиру № 8 та нежитлове приміщення № 7, яке належить відповідачу.

Таким чином, за доводами позивача, відповідальність за збиток пошкодженого майна квартири № 8 несе власник нежитлового приміщення № 7 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса».

З розпорядження про виплату страхового відшкодування від 16.06.2018 вбачається, що страхувальнику виплачено страхове відшкодування у розмірі 10 276, 20 грн.

Предметом позову у справі є матеріально правові вимоги позивача до відповідача, як особи винної в настанні страхового випадку, про стягнення 10 276, 20 грн страхового відшкодування в порядку регресу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що акт огляду квартири від 03.05.2017 не відповідає вимогам типової форми акту, оскільки складений без залучення власника квартири, з вини якого сталося залиття, акт не затверджений уповноваженою особою та не містить даних про причини затоплення квартири. В акті не зазначено розміру завданої шкоди внаслідок затоплення та обсягів необхідного ремонту затоплених приміщень.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивачем не надано доказів наявності причинно - наслідкового зв`язку протиправності дій/бездіяльності відповідача та настання збитків у позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдання матеріального збитку власнику нерухомого майна - квартири № 8, загальною площею 56, 2 кв. м., яка розташована за адресою: Київська область, Броварський р-н, м. Бровари, вул. В`ячеслава Чорновола, буд. 15, кв.8.

У відповідності до норм ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" право вимоги страховик отримує тільки в разі, якщо він виплатив страхове відшкодування, тобто вимога до винної особи по суті буде мати регресний характер. Таку вимогу страховик може пред`явити до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто така особа повинна бути саме суб`єктом відповідальності. Це означає по-перше, що така особа за своїм правовим статусом повинна мати можливість нести відповідальність за завдані нею збитки. А по-друге, мають бути в наявності необхідні умови притягнення такої особи до відповідальності.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого.

Отже, для відшкодування шкоди та задоволення вимог про стягнення з відповідача 10 276, 20 грн збитків (відшкодування страхового відшкодування) позивачу необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди (збитків) та її розмір; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. У разі відсутності хоча б одного з цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", судам також роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що відповідачу належить нежитлове приміщення № 7 загальною площею 44, 5 кв. м. за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. В`ячеслава Чорновола, буд. 15, кв.8.

На підтвердження настання страхової події у матеріалах справи наявний акт огляду квартири від 03.05.2017, з якого вбачається, що у квартирі № 8 трапилось замокання стіни, яка розмежовує квартири.

Акт складений комісією у складі: головного інженера ТОВ «Житло Уют Сервіс» Мінакова В.А., інженера по експлуатації ТОВ «Житло Уют Сервіс» Гуржій В.Ю., слюсаря - сантехніка Середа М.М.

Крім того, позивачем додано до матеріалів звіт про незалежну оцінку вартості матеріального збитку пошкодженого майна - квартири від 12.05.2017, відповідно до п. 3.4 якого оцінювачем встановлено наступні пошкодження: в результаті впливу води пошкоджена стеля та підлога.

З локального кошторису на будівельні роботи № 2-1-1 вбачається, що пошкоджене приміщення потребує таких необхідних ремонтних робіт - розбирання покритів підлоги з ламінату, розбирання плінтусів, ремонт підлоги із ламінарної дошки, улаштування плінтусів.

Відповідач, при огляді квартири та участі у складанні акту не приймав, і доказів іншого матеріали справи не містять.

Ніяких інших доказів, ніж акт про залиття від 03.05.2017 в якому зазначено, що у квартирі № 8 трапилось замокання стіни, яка розмежовує квартири матеріали справи не містять.

Складення акту про залиття визначено п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 N 76. Вказаною нормою визначено, що у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма акту визначено в додатку 4 до Правил, в акті зазначаються, в тому числі, причини аварії.

Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначають порядок надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій: забезпечення нормального функціонування жилих будівель та прибудинкових територій протягом усього періоду їх використання за призначенням; проведення єдиної технічної політики в житловій сфері, що забезпечує виконання вимог чинних нормативів з утримання, поточного і капітального ремонту та реконструкції жилих будинків та прибудинкових територій.

Вказаними Правилами також визначено, що під час обслуговування системи водопроводу і каналізації необхідно:

- регулярно проводити огляд санітарно-технічного устаткування, водопровідно-каналізаційних систем та будинкових засобів обліку та регулювання води на них, контролюючи промерзання трубопроводів, витік води та ін.;

- здійснювати не рідше одного разу на рік профілактичне обслуговування запірної арматури (з прогонкою вентилів кранів), прочищення дворової та не рідше двох разів у рік - будинкової каналізаційної мережі;

- оглядати колодязі дворової мережі, кришки яких необхідно очищати від землі, сміття чи снігу;

- вчасно виконувати роботи з ремонту внутрішньобудинкових водопровідно-каналізаційних систем за заявками мешканців;

- при необхідності заміняти прокладки водопровідних кранів та ремонтувати зливні бачки;

Після завершення ремонтних робіт необхідно привести у належний стан зіпсований благоустрій території та/або будинку.

Матеріали справи не містять жодних доказів із яких би вбачалося, вчинення саме відповідачем дій, які стали наслідком настання страхового випадку 03.05.2017, та обставин наявності між діями відповідача та страховим випадком причино - наслідкового зв`язку, що є необхідною умовою для покладення на відповідача такого виду відповідальності, як відшкодування збитків.

Наданий позивачем в матеріали справи акт про залиття від 03.05.2017 не є належним та допустимим доказом вини відповідача у завданні страхувальнику збитків, з огляду на те, що вказаний акт складений за відсутності відповідача та без зазначення причин залиття квартири.

Крім того, в звіті наданому позивачем зазначено про пошкодження стелі та підлоги, тоді як в акті від 03.05.2017 зазначено - замокання стіни, яка розмежовує квартири.

Суд зазначає, що позивач у відповідності до наведених приписів процесуального закону не довів суду належними доказами, що саме відповідач є винною особою за залиття квартири.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" відмовити повністю.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 29.01.2021.

Суддя М.Є.Літвінова