ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2021 Справа № 917/1664/20

Господарський суд Полтавської області у складі судді Безрук Т.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Козуба Юрія Григоровича

до Фізичної особи-підприємця Шиліна Олександра Ігоровича

про стягнення 118110, 87 грн.

без виклику представників сторін

встановив:

До Господарського суду Полтавської області звернувся з позовом Фізична особа-підприємець Козуб Юрій Григорович до Фізичної особи-підприємця Шиліна Олександра Ігоровича про стягнення 118110, 87 грн. за договором поставки № 359/20 від 05.08.2020р., у тому числі 13427,26 грн. - основного боргу за поставлений товар, 315,78 грн. - пені, 8056,36 грн. - штрафу у розмірі 60% за порушення встановленого строку розрахунку за поставлений товар більше ніж двадцять календарних днів, 96311,47 грн. - 10% від суми боргу, за кожен день прострочення, за користування чужими грошовими коштами.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином здійснює розрахунки за поставлений товар.

Відповідач відзив на позов не надав.

Ухвалою суду від 26.11.2020 було встановлено відповідачу строк у 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов (а.с.79-80).

Ухвала від 26.11.2020р., направлена на юридичну адресу відповідача, була вручена йому 19.12.2020р., в направлена на поштову адресу відповідача - була вручена 24.12.2020, що підтверджується поштовими повідомленнями від 17.12.2020 (а.с.86-87).

Отже, останнім днем подачі суду відзиву на позов є 11.01.2021р.

Відповідач відзив на позов не надав. Встановлені строки для його подання закінчилися.

Згідно ст.113 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені,- встановлюються судом.

Згідно ч.8 ст.165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Інші заяви по суті справи від сторін до суду не надходили.

У даній справі були вчинені наступні процесуальні дії.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2020 року даний позов був переданий на розгляд судді Безрук Т. М. (а.с.34).

Ухвалою господарського суду від 22.10.2020р. було залишено позовну заяву без руху та встановлено строк для усунення недоліків (а.с.37-38). Позивач у встановлений судом строк виправив вказані недоліки (а.с.47-78).

Ухвалою суду від 26.11.2020 року відкрито провадження у справі № 917/1664/20, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.79-80).

Про час та місце розгляду справи позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями від 17.12.2020р. (а.с.84-87).

Також, на офіційному сайті Судової влади України 26.11.2020 було розміщено відповідне оголошення про розгляд цієї справи (а.с.81).

Суд вчинив всі можливі дії для належного та своєчасного повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Господарським судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх процесуальних прав.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК сторони суду не надали.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між Фізичною особою-підприємцем Козубом Юрієм Григоровичем (позивачем) та Фізичною особою-підприємцем Шиліним Олександром Ігоровичем (відповідачем) укладено договір поставки №359/20 від 05.08.2020р. (далі - Договір); (а.с.56-58).

За умовами п. 1.1 даного Договору позивач, як постачальник, продає, а відповідач (покупець) купує продукти харчування, товари першої потреби, господарчі товари тощо.

Узгоджені сторонами кількість, асортимент, ціна проданої по даному Договору товару зазначається в видаткових накладних, що являються невід`ємною частиною договору (п.1.2 Договору).

Згідно з п. 2.8 Договору оплата поставленого товару здійснюється покупцем на протязі 14 календарних днів з дня підписання супровідних документів на прийнятий товар.

Згідно з п.5.2. Договору факт прийому-передачі товару оформляється шляхом підписання відповідної накладної та/або інших супроводжувальних документів.

Згідно з п.5.3 Договору покупець зобов`язується до моменту першої поставки надати постачальнику письмову інформацію про перелік осіб, уповноважених приймати товар, зразки їх підписів та зразки печатки/штампів (уразі наявності таких), якими зазначені матеріально-відповідальні особи завірятимуть свій підпис на документах (накладних) про одержання товару. Така інформація оформляється у вигляді Додатку до даного Договору, який підписується керівником та головним бухгалтером ( уразі наявності посади) покупця та завіряється його печаткою (у разі наявності). У випадку зміни/доповнення наданої інформації покупець зобов`язаний повідомити про це постачальника до наступної поставки в порядку та з додержанням форми, передбачено у даному підпункті.

В додатку «Центрально-кільцева довіреність» до Договору відповідачем було визначено, що перелік осіб, яким доручається отримання від імені відповідача товару за Договором - Чабак С. О. (а.с.59).

Згідно п. 8.1 Договору строк дії договору - до 31.12.2020 року.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 24927,26 грн. Зазначене підтверджується видатковою накладною № 46124 від 06.08.2020 та центрально-кільцевою довіреністю відповідача на отримання товару (а.с.55, 59).

Відповідач за отриманий товар здійснив часткову оплату - у сумі 11500,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 163 від 31.08.2020р. на суму 4000,00 грн., № 167 від 07.09.2020р. на суму 1500,00 грн., № 170 від 14.09.2020р. на суму 3000,00 грн., № 178 від 28.09.2020р. на суму 3000,00 грн. (а.с.60-63).

Заборгованість за отриманий товар в сумі 13427,26 грн. відповідачем не сплачена.

За ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зазначені положення викладені і в ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порушення вказаних норм та договірних зобов`язань відповідач не оплатив позивачу 13427,26 грн. заборгованості за поставлений товар.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. За ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів в спростування вищевикладеного, сплати боргу чи інших заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 13427,26 грн. основного боргу за поставлений товар є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із видів господарських санкцій згідно із ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду викладена у Постанові Верховного суду від 09 лютого 2018 року у справі № 911/2813/17.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної або неповної сплати покупцем вартості поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару. При цьому пеня нараховується протягом всього часу існування заборгованості. У разі порушення встановленого строку розрахунку за поставлений товар (партію товару) більш ніж на 20 календарних днів покупець, крім пені, також сплачує постачальнику штраф у розмірі 60% від суми заборгованості.

Судом враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18, про те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така ж правова позиція викладена в постановах КГС ВС від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17.

На підставі вказаних положень позивачем заявлено до стягнення 315,78 грн. пені за період 21.08.2020 - 12.10.2020 та 8056,36 грн. штрафу.

Після проведення перевірки судом встановлено, що розмір пені не перевищує розрахункову суму.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 315,78 грн. пені є правомірними та підлягають задоволенню.

Оскільки відповідачем допущено прострочення оплати на строк більше ніж 20 календарних днів, на підставі п.6.2. Договору позивачем правомірно нараховано штраф у розмірі 8056,36 грн. Позовні вимоги в цій частині задовольняються судом.

Згідно з ч. 1, ч. 2, ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з п.6.3 Договору у разі несвоєчасної оплати поставленого товару покупець сплачує на користь постачальника відсотки за користування чужими грошовими коштами (відповідно до ст. 536 ЦК України) у розмірі 10% від суми боргу, за кожен день такого прострочення.

На підставі цієї умови договору позивачем нараховано 96311,47 грн. - 10 % за користування чужими грошовими коштами за період 21.08.2020 - 12.10.2020.

Відповідно до частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України, що застосовується до договорів поставки згідно з частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Водночас статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховним Судом України у постановах від 01.07.2017 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13 було визначено порядок нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами відповідно до статей 536, 625, 692 Цивільного кодексу України: «Частиною третьою статті 692 ЦК України конкретизовано визначений статтею 536 цього Кодексу обов`язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3 % річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим, згідно з положеннями статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня».

Аналогічний висновок був викладений також у постанові Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 917/63/18.

Також судом враховується правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18, в якій Верховний Суд відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 922/2213/17 про можливість стягнення відсотків річних за кожен день неправомірного користування грошовими коштами відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Так, у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив наступне:

« 17. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Частина друга статті 536 цього Кодексу - розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

18. Відповідно до частини третьої статті 693 ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

19. Частиною другою статті 625 ЦК України конкретизовано визначений статтями 536 та 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

20. З огляду на таке обмеження законодавця щодо розміру трьох процентів річних, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з тим, що частиною другою статті 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із статтями 693, 536, 625 ЦК України.

21. Касаційний суд зазначає, що згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено статтею 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

22. Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту 5.3. укладеного між сторонами у справі договору поставки нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені.

23. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильними висновки апеляційного суду про те, що визначені сторонами у пункті 5.3. Договору проценти, з урахуванням положень статті 549 ЦК України, є пенею, а також щодо можливості застосування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13.

24. Як вбачається за змістом постанови Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі № 3-32гс14, судом встановлено, що відповідно до умов пункту 6.6. договору поставки № 190912, сторони передбачили, що за невиконання грошових зобов`язань, крім визначених умовами договору, сторона, що прострочила, сплачує іншій стороні проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5% від вартості невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.

За змістом постанови Верховного Суду України від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13 також вбачається, що у пункті 6.6. договору поставки № 190912-1 сторони передбачили, що за невиконання грошових зобов`язань, крім визначених умовами договору, сторона, що прострочила, сплачує іншій стороні проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5% від вартості невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.

25. Отже, у справах № 3-32гс14 та № 3-37гс13 сторони передбачили аналогічну юридичну відповідальність, виражену у відсотковому розмірі від суми боргу за поставлений товар за кожен день прострочення. При цьому, в обох випадках Верховний Суд України дійшов висновку, що така міра відповідальності є пенею, оскільки за способом обчислення вона визначається за кожний день прострочення.

26. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду вбачає, що обставини визначення річних у справах № 3-32гс14 та № 3-37гс13 та у справі № 922/3578/18 є подібними та не вбачає необхідності відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду України, погоджуючись з нею.»

Як було встановлено вище судом, в п.6.3 Договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати поставленого товару покупець сплачує на користь постачальника відсотки за користування чужими грошовими коштами (відповідно до ст. 536 ЦК України) у розмірі 10% від суми боргу, за кожен день такого прострочення.

Разом із цим, згідно з положеннями статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Отже, відповідальність, передбачена пунктом 6.3. Договору (у розмірі 10% від суми боргу за кожен день прострочки, що підлягає сплаті за невиконання умов договору), фактично, є пенею.

Суд зазначає, що визначені у пункті 6.3. Договору проценти за своєю правовою природою не охоплюють поняття процентів за користування чужими грошовими коштами, а являють собою санкцію, настання якої зумовлено простроченням боржником грошового зобов`язання зі сплати товару у визначений сторонами строк, оскільки за способом обчислення її визначено у певній пропорції від суми боргу за кожен день користування, тому така санкція охоплюється визначенням пені згідно статті 549 ЦК України.

Також суд, здійснивши аналіз статей 536, 692 ЦК України, дійшов висновку, що в розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником. Разом з тим, зі змісту цих статей вбачається, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Таким чином, передбачені пунктом 6.3. Договору проценти за своєю правовою природою підпадають під визначення пені.

Разом з тим судом уже стягнуто з відповідача 315,78 грн. пені, нарахованої за цей самий період на підставі пункту 6.2 договору, яким сторони передбачили нарахування пені.

Зазначене дає можливість дійти висновку про те, що умовами договору передбачено, подвійне нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язання покупцем, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За таких обставин вимоги у частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами є безпідставними.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 96311,47 грн. - 10 % від суми боргу, за кожен день прострочення, нараховані на підставі п. 6.3 Договору, судом відхиляються.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати понесені ним у даній справі.

За ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Суд встановив, що при подачі даного позову позивачем сплачено 2118,00 грн. за платіжним дорученням № 9012 від 06.10.2020р. (а.с.8). Факт надходження даного судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено випискою від 07.10.2020 р. (а.с.35).

Відповідно до вимог підп. 1 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з позовних вимог на суму 118 110,87 грн. на дату подачі позову судовий збір належав до сплати у розмірі 2102,00 грн.

Отже, позивачем надмірно було сплачено 16,00 грн. судового збору.

На підставі ч. 9 ст. 129 ГПК України судовий збір у розмірі 2102,00 покладається на відповідача.

Відповідно до підп.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, надмірно сплачена сума судового збору в розмірі 16,00 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" після звернення до суду з відповідним клопотанням.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 252, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шиліна Олександра Ігоровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Козуба Юрія Григоровича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 13427 грн. 26 коп. основного боргу, 315 грн. 78 коп. - пені, 8056грн. 36 коп. штрафу, 2102грн. 00коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

4. В іншій частині - у позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Полтавської області.

Дата складення повного судового рішення: 22.01.2021.

Суддя Т. М. Безрук