ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р. Справа№ 920/756/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Рибчич О.В.

представники сторін у судове засідання не з`явились.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД"

на рішення господарського суду Сумської області від 25.09.2020 року

у справі №920/756/20 (суддя Заєць С.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сумимостобуд"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД"

про стягнення 234362 грн. 95 коп.,-

В С Т А Н О В И В:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумимостобуд" звернулося до господарського суду Сумської області з позовом в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 234 362 грн. 95 коп. (з яких: 219945 грн. 44 коп. сума основного боргу за отриманий товар, 9631 грн. 09 коп. пеня, 1917 грн. 00 коп. 3% річних, 2869 грн. 42 коп. інфляційні збитки) за неналежне виконання умов договору поставки № 1302/20-1 від 16.10.2018, а також судові витрати у розмірі 3516 грн. 00 коп.

Рішенням господарського суду Сумської області від 25.09.2020 року по справі №920/756/20 позо задоволено повністю: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сумимостобуд" 219945 грн. 44 коп. основного боргу, 9631 грн. 09 коп. пені, 1917 грн. 00 коп. 3% річних, 2869 грн. 42 коп. інфляційних втрат та 3516 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач отримав поставлений позивачем товар без будь-яких заперечень, а тому, враховуючи вимоги ст.. 692 ЦК України, відповідач зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати, У зв`язку , з несвоєчасним виконанням зобов`язання щодо оплати товару, з відповідача підлягає стягненню пеня на підставі п. 7.4. договору і втрати від інфляції та 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 25.09.2020 року по справі №920/756/20.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказував на те, що суд першої інстанції не встановив належний склад сторін у справі та прийняв рішення до неналежного відповідача. За твердженням апелянта, судом не прийнято до уваги відсутність факту прийняття товару відповідачем з огляду на відсутність довіреності на право прийняття товару у особи, що підписала видаткові накладні.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №920/756/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А. (доповідач у справі), судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 26.01.2021 року об 11 год. 20 хв..

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, у зв`язку з чим, апеляційне провадження здійснюється за наявними матеріалами справи.

В судове засідання 26.01.2020р. представники сторін не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 125-127).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у справі доказами.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумимостобуд" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД" (відповідач, Покупець) укладено Договір поставки № 1302/20-1. (а.с. 33-35 )

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується передати у власність покупця, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, бетон, бетонні, залізобетонні вироби/конструкції та/або інші будівельні матеріали, в подальшому іменується "Товар", а Відповідач зобов`язується приймати Товар та оплачувати його на умовах даного Договору.

Згідно з п. 3.1. Договору Постачальник зобов`язується здійснити поставку Товару після узгодження письмового або усного замовлення від Покупця на умовах, зазначених даним Договором.

Відповідно до п. 3.3. Договору приймання-передача Товару оформлюється видатковими накладними, які підписуються уповноваженими представниками Сторін. Підписанням видаткової накладної Покупець підтверджує, що Товар отримано належної якості та заявленої Покупцем

Як зазначає позивач, на виконання умов зазначеного Договору ним було здійснено поставку товарів Відповідачу на загальну суму 352 770,60 грн. (в тому числі ПДВ 20%) згідно видаткових накладних та рахунків (а.с. 37- 44)

Відповідач прийняв товар згідно вказаних видаткових накладних без зауважень, що підтверджується видатковими накладними, які підписані представниками сторін договору та скріплені печатками юридичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив часткову оплату за отриманий товар на загальну суму 132825,16грн. (в тому числі ПДВ 20%), про що свідчать виписки по рахунку позивача ( а.с. 45-56).

Відповідно до пункту 5.1. Договору з внесеними до нього змінами згідно Додаткової угоди № 1 від 14.02.2020р.: "розрахунки між Покупцем та Постачальником за даним Договором здійснюються у національній валюті України - гривні у наступному порядку: Покупець здійснює оплату за кожну партію Товару протягом 14 (чотирнадцяти) послідовних календарних днів з дати поставки, вказаної у відповідній видатковій накладній, в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника."

Пунктом 5.4. Договору сторони передбачили, що у випадку наявності заборгованості по оплаті Товару, поставленого згідно умов даного Договору, Постачальник зараховує оплату за товар, незалежно від призначення платежу, першочергово для погашення раніше виниклої заборгованості та штрафних санкцій, а залишок зараховує в рахунок оплати за партії Товару, по яким заборгованість відсутня.

Відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків по договору № 1302/20-1 від 13,02.2020 за період з 01.01.2020 по 20.05.2020 між Позивачем та Відповідачем, який підписано сторонами та скріплено відбитками печаток сторін, Відповідач станом на 20.05.2020 визнав свою прострочену заборгованість перед Позивачем в сумі 219 945,44 грн. (в т.ч. ПДВ 20%) (а.с. 57).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що договірні зобов`язання ним виконані належним чином, проте відповідач в порушення взятих зобов`язань не оплатив у повному обсязі отриманий товар, через що у нього наявна заборгованість у сумі 219 945,44 грн. (в т.ч. ПДВ 20%).

З метою досудового врегулювання спору Позивачем 20.05.2020 цінним листом з описом вкладення було надіслано на адресу Відповідача, вказану в Договорі, вимогу до сплати № 176 від 15.05.2020 року (а.с. 58-59) щодо сплати заборгованості в розмірі 219945,44 грн. (в т.ч. ПДВ 20%). Відповідач залишив зазначену вимогу без відповіді, суму боргу в розмірі 219 945,44 грн. не сплатив, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Оскільки доказів належної сплати вартості товару відповідач не надав, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 219945 грн. 44 коп. основного боргу за отриманий товар; 9631 грн. 09 коп. пені, а також 1917 грн. 00 коп. - 3% річних та 2869 грн. 42 коп. інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду та зазначає наступне з приводу доводів апеляційної скарги.

Так, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не встановив належний склад сторін у справі та прийняв рішення до неналежного відповідача.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

При цьому, як передбачено ст. 2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Зі змісту та умов укладеного між сторонами договору поставки № 1302/20-1 від 13.02.2020 вбачається, що він укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумимостобуд" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД" (покупець). Тобто, покупцем за договором виступає юридична особа - ТОВ "Сумчани СД".

Крім того, усі видаткові накладні від імені покупця підписувалися посадовою особою ТОВ "Сумчани СД" та скріплювалися печаткою даного суб`єкта господарювання.

Водночас, згідно ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Для цілей оподаткування дві чи більше особи, які здійснюють спільну діяльність без утворення юридичної особи, вважаються окремою особою у межах такої діяльності (пп. 14.1.139 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Скаржник у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що він здійснює спільну діяльність на підставі Договору про спільну діяльність від 16.10.2018р. № 18/1, а отже належним відповідачем у справі повинен бути власне сам Договір.

Разом з тим, апелянт вказує, що він є уповноваженою особою за Договором про спільну діяльність від 16.10.2018р. № 18/1, однак, при цьому, доказів на підтвердження викладених обставин ним суду не надано і в матеріалах справи такі відсутні, в той час як аналіз Договору поставки № 1302/20-1 від 13.02.2020 засвідчує факт його укладення саме ТОВ "Сумчани СД", яке є відповідачем у даній справі.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено суб`єктний склад сторін і твердження апелянта про те, що він є неналежним відповідачем у справі, спростовуються наведеним.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 вказаної статті).

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

За приписами частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Нормами статті 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов зазначеного Договору Позивачем було здійснено поставку товарів Відповідачу на загальну суму 352 770,60 грн. (в тому числі ПДВ 20%) згідно видаткових накладних та рахунків (а.с. 37-44), наявних в матеріалах справи.

Відповідач отримав поставлений позивачем товар без будь-яких заперечень, а тому, враховуючи положення статті 692 Цивільного кодексу України, він зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В свою чергу покупець поставлений товар оплатив лише частково на суму 132 825,16 грн. (в тому числі ПДВ 20%).

Таким чином, в порушення умов укладеного між сторонами договору поставки та вимог статей 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий товар не розрахувався у встановлений договором строк, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Отже, сума боргу відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 219 945 грн. 44 коп., доказів сплати якого матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 219 945 грн. 44 коп. основного боргу за отриманий товар.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про відсутність факту прийняття товару відповідачем з огляду на відсутність довіреності на право прийняття товару у особи, що підписала видаткові накладні, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів отримання товару (видаткових накладних та рахунків (а.с. 37-44)).

Крім того, колегія суддів враховує підписання уповноваженою особою Відповідача Акту звірки взаєморозрахунків по договору № 1302/20-1 від 13,02.2020 за період з 01.01.2020 по 20.05.2020 (а.с. 57) та скріплення його печаткою юридичної особи ТОВ "Сумчани СД", факт підписання якого не заперечується скаржником, а достовірність зазначених у ньому відомостей не спростована в установленому порядку належними доказами.

З даного Акту вбачається, що у Відповідача станом на 20.05.2020 існує прострочена заборгованість перед Позивачем в сумі 219 945,44 грн. (в т.ч. ПДВ 20%) (а.с. 57), що відповідає предмету спору та заявленій позивачем до стягнення сумі боргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи оцінку зобов`язанням сторін, які виникають з договорів поставки, Касаційний господарський суд у складі Верховного суду в своїй постанові від 29.01.2020р. у справі № 916/922/19 зробив правовий висновок, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18).

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).

Як передбачено ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зауважує, що довіреність на право прийняття товару у особи, що підписала видаткові накладні, лише засвідчує наявність та обсяг повноважень особи на прийняття товару, в той час, як сама поставка (відпуск) товару оформлюється видатковими накладними відповідно до п. 3.4, 3.5 договору, які є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідачем доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності поставки товарів на зазначену суму або ж погашення заборгованості в розмірі 219 945,44 грн. суду не надано.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як обумовлено сторонами в п. 7.3. Договору у разі прострочення оплати Покупцем за поставлений товар, постачальник має право нарахувати покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої в період заборгованості, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати (включаючи день оплати).

Згідно з п. 7.4. Договору сторони домовилися застосовувати до вимог про стягнення штрафних санкцій за невиконання та неналежне виконання грошових зобов`язань позовну давність в три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

«Відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, звертаючись з позовом про стягнення неустойки, позивач повинен довести наявність правових підстав для притягнення боржника до такого виду цивільно-правової відповідальності» (висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 21.05.2019 року у справі № 908/1473/18).

Як передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлення факту порушення з боку відповідача грошового зобов`язання, перевіривши правильність розрахунків та межі граничного строку нарахування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, та наявності підстав для їх задоволення в межах сум, визначених судом першої інстанції, а саме пені в розмірі 9 631,09 грн., 1 917,00 грн. - 3% річних та 2 869,42 грн. - інфляційних втрат.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення місцевого господарського суду у цій справі.

Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 дія оскаржуваного рішення була зупинена в силу приписів ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, і за наслідками апеляційного розгляду рішення залишено без змін, а тому дія рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2020 року у справі №920/756/20 підлягає поновленню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД" на рішення господарського суду Сумської області від 25.09.2020 року у справі №920/756/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 25.09.2020 року у справі №920/756/20 залишити без змін.

Поновити дію рішення господарського суду Сумської області від 25.09.2020 року у справі №920/756/20.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги залишити за товариством з обмеженою відповідальністю "Сумчани СД".

Матеріали справи №920/756/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.01.2021 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко