ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3233/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагросервіс Насіння", с. Стасі
до Приватного науково-виробничого підприємства "Форвард", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 827378,08 грн.
за участю представників:

позивача - Крекотень О.А., адвокат; Линник С.В., керівник;

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерагросервіс Насіння", с. Стасі, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного науково-виробничого підприємства "Форвард", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором № 01/32-СП на поставку соняшнику від 20.11.2019, в розмірі 827378,08 грн., з яких: 300000,00 грн. - основна заборгованість, 7748,33 грн. - 3% річних, 3600,00 грн. - інфляційні, 315629,85 грн. - неустойка, 200399,90 грн. - штраф. Також просить суд покласти на відповідача понесені судові витрати, які складаються з суми сплаченого позивачем судового збору в розмірі 12410,68 грн., а також витрат на правову допомогу в розмірі 90000,00 грн.

Ухвалою господарського суду від 12.10.2020 відкрито провадження у справі № 922/3233/20 та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 04.11.2020 о 12:15 год.

Ухвалою господарського суду від 09.12.2020 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 12 січня 2021 року. Відкладено підготовче засідання на 23.12.2020 о 10:30 год.

Ухвалою господарського суду від 23.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/3233/20 до судового розгляду по суті на 12.01.2021 о 15:00 год.

У судовому засіданні 12.01.2021 представники позивача позов підтримали, наполягали на його задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання 12.01.2021 не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, заборгованість не спростував. Про місце, дату та час судових засідань відповідач повідомлявся судом за юридичною адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як свідчать матеріали справи, ухвала суду про порушення провадження у справі від 12.10.2020, отримана представником відповідача 20.10.2020, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення.

Втім, подальша судова кореспонденція по справі, адресована відповідачу була повернута ПАТ "Укрпошта" на адресу суду у зв`язку з відсутністю відповідача за вказаною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 ГПК України, рішення суду надсилаються учасникам справи в електронній формі, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса в особи відсутня.

За визначенням п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення - є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У відповідності до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ч. 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористався, повноважного представника для участі у судовому засіданні не направив, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами ч. 1 ст. 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Також, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Присутні в судовому засіданні представники позивача погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 12.01.2021, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

20 листопада 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерагросервіс Насіння» (покупець, позивач) та Приватним Науково-виробничим підприємством «Форвард» (постачальник, відповідач) укладено договір № 01/32-СП на поставку соняшника (договір), відповідно до умов п 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар українського походження, врожаю 2019 року на умовах, зазначених у цьому договорі (товар).

П. 1.2 визначено найменування, ціну та кількість товару, а саме - соняшник, у кількості 120 тон, на загальну суму 1001999,52 грн.

П. 2.1 визначено термін поставки товару - до 25 листопада 2019 року. Товар може передаватись покупцю окремими партіями, але повний його обсяг, визначений у цьому договорі, має бути поставлений у термін, встановлений у п. 2.1. договору.

Відповідно до п. 2.3 договору, умови поставки: DAP (доставлено до): вагова ТОВ «Нововодолазький хлібоприймальний пункт» у відповідності із правилами „Інкотермс-2010". У випадку розбіжностей умов цього договору з правилами „Інкотермс-2010", пріоритет мають умови договору.

При поставці товару постачальник зобов`язаний надати покупцю наступні документи:

- оригінал даного договору, підписаний уповноваженою особою постачальника і завірений печаткою;

- оригінал рахунку - фактури;

- оригінал підписаний уповноваженою особою постачальника товарної накладної,

- копію зареєстрованої податкової накладної завіреної печаткою та підписом керівника постачальника;

- копію витягу з реєстру платників ПДВ завіреного печаткою та підписом керівника постачальника;

- копію свідоцтва платника єдиного податку постачальника (у разі перебування постачальника на такій системі оподаткування).

- копію податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи завірену печаткою та підписом керівника постачальника (у разі перебування постачальника на такій системі оподаткування) або копію довідки, завірену печаткою та підписом керівника постачальника, відповідного відділу Держгеокадастру про наявність орендованих та/або земель, що перебувають у власності постачальника на яких вирощений товар. При цьому площа земельних ділянок вказана в відповідній довідці Держгеокадастру має відповідати інформації про посівні площі сільськогосподарських культур вказані в звітності за формою 4-СГ

- на вимогу Покупця підписувати Акт прийому-передачі товару (п. 2.5 договору).

Згідно з п. 3.1 договору, оплата товару здійснюється покупцем у грошовій формі впродовж 3-х банківських днів після надання постачальником покупцю документів, зазначених у п. 2.5. цього договору. У разі ненадання цих документів, або неповного надання, покупець має право затримати оплату товару.

П. 4.1 договору визначено, що за прострочення поставки товару на строк до 5 календарних днів, постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 20% від вартості несвоєчасно поставленого товару, а в разі прострочення поставки більш, ніж на 5 днів - крім того штрафні санкції у вигляді штрафу в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 4.4 договору, термін позовної давності по стягненню неустойки за цим договором встановлюється у три роки, згідно із ст. 259 ЦК України, а період, за який нараховуються штрафні санкції, встановлюється в один рік.

На виконання умов договору, 21.11.2019, згідно рахунку відповідача №2011/19 від 20.11.2019, позивач перерахував грошові кошти у розмірі 300000,00 грн. за платіжним дорученням № 238 на рахунок відповідача.

Натомість, відповідач свої зобов`язання щодо поставки товару позивачу у строк, визначений договором не здійснив.

Як вказує позивач, мтаном на 05.10.2020, поставка товару, а також повернення грошових коштів у розмірі 300000,00 грн., відповідачем не здійснена, що також підтверджується листом ТОВ «Нововодолазький хлібоприймальний пункт» №11 від 01.10.2020.

Таким чином, відповідачем порушені умови укладеного між сторонами даного спору договору, щодо поставки товару, у визначений умовами договору термін та у узгоджених обсягах, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду, за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. ст. 662, 664 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар" Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

В силу положень ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Як визначено сторонами умовами п. 2.1 договору, термін поставки товару - до 25 листопада 2019 року. Товар може передаватись покупцю окремими партіями, але повний його обсяг, визначений у цьому договорі, має бути поставлений у термін, встановлений у п. 2.1. договору.

Згідно з п. 3.1 договору, оплата товару здійснюється покупцем у грошовій формі впродовж 3-х банківських днів після надання постачальником покупцю документів, зазначених у п. 2.5. цього договору. У разі ненадання цих документів, або неповного надання, покупець має право затримати оплату товару.

Відповідно до статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На виконання умов договору, 21.11.2019, згідно рахунку відповідача № 2011/19 від 20.11.2019, позивач перерахував грошові кошти у розмірі 300000,00 грн. за платіжним дорученням № 238, на рахунок відповідача.

Натомість, відповідач свої зобов`язання щодо поставки товару позивачу у строк, визначений договором, не здійснив.

Отже, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання по поставці товару в строк, встановлений договором. Таким чином, покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження поставки позивачу товару в строк та у повному обсязі, а також не надав суду доказів на підтвердження повернення позивачу перерахованих на його рахунок грошових коштів у розмірі 300000,00 грн., вимога позивача про стягнення даної суми заборгованості, є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч.1 статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

П. 4.1 договору сторонами узгоджено, що за прострочення поставки товару на строк до 5 календарних днів, постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 20% від вартості несвоєчасно поставленого товару, а в разі прострочення поставки більш, ніж на 5 днів - крім того штрафні санкції у вигляді штрафу в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожний день прострочення.

Враховуючи, що умовами договору поставки сторони встановили застосування штрафних санкцій, а, саме, за порушення погоджених строків поставки, сплату штрафу, в розмірі 20% від вартості несвоєчасно поставленого товару, суд зазначає про наявність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача штрафу в розмірі 20% від вартості несвоєчасно поставленого товару, за порушення строків поставки товару, в розмірі 200399,90 грн.

Щодо нарахування позивачем штрафних санкцій у вигляді штрафу в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожний день прострочення, в разі прострочення поставки більш, ніж на 5 днів, в порядку п. 4.1. договору, який позивач просить суд стягнути на свою користь, суд зауважує наступне.

Згідно з положеннями ст. 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

А, отже, відповідне нарахування позивачем штрафу в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожний день прострочення, є необґрунтованим, оскільки, за своєю правовою природою не є штрафом в розумінні ст. 549 ЦК України, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем вимог в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 7748,33 грн. та 3600,00 грн. втрат від інфляції, нарахованих позивачем на суму здійсненої попередньої оплати в розмірі 300000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов`язання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Вищезазначена правова позиція неодноразово висвітлювалась Вищим господарським судом України, зокрема у справах №№ 910/27689/14, 905/1329/16, 908/4470/15.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги про стягнення 3% річних в сумі 7748,33 грн. та 3600,00 грн. втрат від інфляції, неправомірно заявленими та відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагросервіс Насіння" підлягають частковому задоволенню.

Позивачем також заявлено до стягнення суму понесених витрат на надання правової допомоги в розмірі 90000,00 грн.

Ст. 123 ГПК визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. ч.1-3 ст.126 ГПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно зі ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, може бути зокрема договір про надання правової допомоги.

В додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 зроблено наступні правові висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч. 2 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Заявником заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 90000,00 грн.

На підтвердження понесення адвокатських витрат, позивачем надано до заяви:

- Витяг від 11.01.2020 з договору про надання правничих (юридичних) послуг № 975 від 21.09.2020, відповідно до умов якого адвокатом Крекотень О.А. надається замовнику - ТОВ "Інтерагросервіс Насіння" правова допомога у справі про стягнення заборгованості та штрафних санкцій з Приватного Науково-виробничого підприємства «ФОРВАРД» Код за договором поставки товару від 20.11.2019 року № 01/32-СП , що включає в себе: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини та вивчення судової практики, формування правової позиції по справі та підготовка необхідних процесуальних документів, усне консультування з юридичних питань по даній справі щодо захисту інтересів замовника, участь в судових засіданнях пов`язаних з відрядженням.

Відповідно до даного витягу, замовник сплачує за послуги адвоката надані за цим договором гонорар на підставі підписаного сторонами розрахунку та акту прийому-передачі наданих правничих (юридичних) послуг. Сторони домовились, що вартість однієї години роботи адвоката складає 5000,00 грн. Оплата послуг адвоката здійснюється після стягнення всієї суми заборгованості з відповідача по справі.

- Акт прийому-передачі наданих правничих (юридичних) послуг № 1 до договору від 21.09.2020 про надання правничих (юридичних) послуг від 12.01.2021, відповідно до якого, вартість наданих адвокатом юридичних послуг складає 90000,00 грн.

- Розрахунок адвокатських витрат в розмірі 90000,00 грн., який складається зі змісту витраченого адвокатом часу, із зазначенням кількості затрачених годин на виконання.

Положення ч. ч. 2 та 3 ст. 126 ГПК України встановлюють, що за результатами розгляду справи, витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.11.2018 (справа № 910/8682/18) необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Дослідивши надані адвокатом до заяви докази, на підтвердження надання правової допомоги, суд зазначає, що ордер серія ПТ № 165275 на надання правової допомоги, виданий ТОВ "Інтерагросервіс Насіння" адвокату Крекотень О.А., на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу уповноваженого законом на надання безоплатної допомоги № 975 від 01.10.2020.

Натомість, наданий до суду Витяг від 11.01.2020 з договору про надання правничих (юридичних) послуг, в якому визначена сума вартості роботи адвоката, є витягом з договору № 975 від 21.09.2020, тобто з іншого договору, ніж той, на підставі якого адвокат Крекотень О.А. отримав ордер на надання правової допомоги ТОВ "Інтерагросервіс Насіння".

Теж само посилання на договір про надання правничих (юридичних) послуг від 21.09.2020, містить і акт прийому-передачі наданих правничих (юридичних) послуг № 1 та розрахунок послуг адвоката.

Відповідно до ст. ст. 76 - 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, позивачем суду не надано договору про надання правничої допомоги від 01.10.2020, укладеному між ТОВ "Інтерагросервіс Насіння" та адвокатом Крекотень О.А., на підставі якого адвокату видано ордер на надання правової допомоги, а отже, витяг з договору про надання правничих послуг від 21.09.2020 не є належним доказом, який підтверджує узгодження сторонами вартості роботи адвоката та понесених підприємством позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 90000,00 грн.

Суд зазначає, що, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті, в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд у додатковій постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі Двойних проти України від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вище встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що адвокатом не доведено фактичного розміру понесених ним витрат, пов`язаних із розглядом даного спору, та невідворотності їх понесення.

Таким чином, суд відмовляє ТОВ "Інтерагросервіс Насіння" у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в сумі 90.000,00 грн., у зв`язку із їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, враховуючи часткове задоволення заявлених позовних вимог, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору, покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 165, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Приватного Науково-виробничого підприємства "Форвард" (61046, м. Харків, вул. Єнакіївська, 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагросервіс Насіння" (38541, Полтавська обл., Диканський район, с. Стасі, вул. Миру, 40, ) суму основної заборгованості в розмірі 300000,00 грн., суму штрафу в розмірі 200399,90 грн., суму судового збору в розмірі 7506,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 19.01.2021.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/3233/20