ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2021 справа № 914/2202/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., при секретарі судового засідання Юрків М.Г., розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАСТ», м.Житомир

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», м.Львів

про стягнення 246478,50 грн

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився

Обставини розгляду справи.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАСТ» до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» про стягнення 246478,50 грн.

Ухвалою суду від 02.09.2020 р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.10.2020 р.

30.09.2020 р. відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№28417/20).

Ухвалою суду від 01.10.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 01.10.2020 р., підготовче засідання відкладено на 29.10.2020 р.

27.10.2020 р. до суду надійшло клопотання позивача про проведення судового засідання без участі його представника (вх.№30972/20), а 29.10.2020р. додаткові пояснення та клопотання відповідача (вх.№31217/20).

Ухвалою суду від 29.10.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 29.10.2020 р., продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 23.11.2020 р.

Ухвалою суду від 23.11.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 23.11.2020 р., закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.12.2020 р.

08.12.2020 р. від позивача надійшло клопотання (вх.№35098/20), в якому позивач зазначив, що підтримує позов у повному обсязі, просить його задовольнити, а судове засідання у справі, яке призначене на 14.12.2020 р., проводити без участі його представника.

В судове засідання з розгляду справи по суті 14.12.2020 р. сторони не з`явились.

Ухвалою суду від 14.12.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 14.12.2020 р., судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 11.01.2021 р.

11.01.2021 р. позивач подав клопотання (вх.№408/21) про проведення судового засідання у справі без участі його представника.

В судове засідання з розгляду справи по суті 11.01.2021 р. сторони не з`явились.

Відправлення на адреси позивача і відповідача ухвали суду про повідомлення про судове засідання від 14.12.2020 р. підтверджується списком рекомендованих листів №1238 та списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів №2085 від 29.12.2020 р. (штрихкодові ідентифікатори поштового відправлення 063 та 055). Як вбачається з інформації на веб-сайті АТ «Укрпошта», поштове відправлення, адресоване позивачеві, було вручено 04.01.2021 р., а поштове відправлення, адресоване відповідачеві, 31.12.2020 р.

Обізнаність відповідача про розгляд його справи судом додатково підтверджується поданням ним письмових пояснень під час розгляду справи.

Дослідивши наявні у справі докази, врахувавши, що сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, і взявши до уваги відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі та вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

В судовому засіданні 11.01.2021 р. після повернення з нарадчої кімнати судом повідомлено про складення вступної та резолютивної частини рішення.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між сторонами було укладено договір поставки, на виконання якого за період з серпня по жовтень 2019 року позивач поставив товар на суму 6443280 грн, проте відповідач в порушення умов договору здійснював його оплату зі значними затримками, через що позивач вже раніше звертався до суду з позовом про стягнення вартості неоплаченого товару, а також нарахованих по 06.12.2019 р. пені та 3% річних.

Як стверджує позивач, рішення суду про стягнення з відповідача 3102320грн основного боргу, 83266,93 грн пені та 15977,98 грн 3% річних було повністю виконано останнім лише 03.08.2020 р., у зв`язку з чим в позовній заяві, поданій у справі №914/2202/20, позивач просив суд стягнути з відповідача нараховані з 07.12.2019 р. по 02.08.2020 р. пеню в сумі 139427,99грн і 3% річних в сумі 50986,67 грн, а також нараховані з листопада 2019 року по червень 2020 року інфляційні втрати в розмірі 56063,84 грн.

Відповідач у поданому поясненні погодився з тим, що позивач вправі стягувати суми інфляційних втрат та 3% річних до моменту повної сплати боргу і суму пені за період з 07.12.2019 р. по 31.12.2019 р., тобто в межах строку дії договору, однак заперечив проти доводів позивача про можливість нарахування пені після 31.12.2019 р., зазначивши, що пеня була договірною санкцією, а строк дії договору закінчився 31.12.2019 р., тому після цього дня безпідставно використовувати ставку пені, що діяла протягом дії договору, для визначення розміру пені у відносинах, які мали місце після його закінчення.

Розглянувши матеріали справи, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

01.08.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАСТ» як постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю Торгово-виробничою компанію «Перша приватна броварня «Для людей як для себе» як покупцем було укладено договір поставки №01082019-1, строк дії якого згідно з п.9.1. договору встановлений з дати підписання договору обома сторонами та скріплення печатками двох сторін, і який діє по 31.12.2019 р. включно, але в будь-якому разі до повного його виконання обома сторонами.

Відповідно до п.1.1. договору у порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується передавати у власність (поставляти), а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар, а саме, солод ячмінний для пивоваріння світлий не піджарений. Код товару по ТН ЗЕД: .

За умовами п.1.2. договору, найменування, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість (ціна) товару буде визначатися сторонами у специфікаціях та відображатися у видаткових накладних, які будуть формуватися постачальником на підставі підписаних двома сторонами специфікацій та заявок покупця з подальшим виставленням постачальником рахунків-фактур для здійснення оплати товару.

Згідно з п.3.1. договору, постачальник зобов`язаний передати погоджену кількість та асортимент товару покупцю на підставі видаткової накладної. передача товару здійснюється на складі постачальника (на умовах DDP) за адресою: м.Львів, вул.Дж.Вашингтона, 10 за погодженням сторін та з оформленням відповідних документів.

Як встановлено п.3.3. договору, датою поставки товару вважається дата отримання товару покупцем за видатковими накладними.

Положеннями п.2.1. договору передбачено, що ціни на товар встановлюються в національній валюті України та погоджуються сторонами в специфікації (специфікаціях), а в подальшому відображаються у видаткових накладних до цього договору.

Загальна сума договору визначається сумарною вартістю всього товару, поставленого постачальником та прийнятого покупцем на виконання умов цього договору, згідно специфікацій та видаткових накладних (п.2.2. договору).

Відповідно до п.2.4. договору, розрахунки за договором здійснюються у розмірі повної вартості поставленої партії товару протягом 20 (двадцяти) календарних днів з дати отримання товару і підписання сторонами видаткових накладних.

Пунктом 2.5. договору сторони погодили, що у разі наявності у покупця простроченої заборгованості на момент перерахування коштів, постачальник має право зарахувати таку сплату як розрахунок за раніше отриманий товар, не приймаючи до уваги призначення платежу, що зазначене у розрахунковому документі.

Згідно з п.6.3. договору у випадку несвоєчасної оплати товару покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі одинарної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення платежу. При цьому, черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями буде встановлена відповідно до ст. 534 Цивільного кодексу України. Штрафні санкції нараховуються до моменту фактичної сплати заборгованості за поставлений товар, але в межах строків, передбачених чинним законодавством України.

В матеріалах справи наявні засвідчені копії наступних видаткових накладних про поставку товару солоду ячмінного для пивоваріння світлого не піджареного: №783 від 21.08.2019 р. на суму 300960 грн, №864 від 19.09.2019 р. на суму 684000 грн, №886 від 27.09.2019 р. на суму 943920 грн, №897 від 02.10.2019 р. на суму 943920 грн, №898 від 04.10.2019 р. на суму 629280 грн, №903 від 08.10.2019 р. на суму 1368000 грн, №905 від 10.10.2019р. на суму 943920 грн, №909 від 12.10.2019 р. на суму 629280 грн, а також копії відповідних довіреностей на отримання товару та виставлених постачальником рахунків.

Видаткові накладні підписані уповноваженими особами постачальника і покупця з проставленням відтиску печаток товариств.

Загальною сумою поставленого за накладними товару є 6443280 грн.

Те, що покупець здійснив лише часткову, а не повну оплату прийнятого товару 24.09.2019 р. та 30.10.2019 р. на загальну суму 2300960 грн, стало підставою для звернення постачальника з позовом про стягнення 4142320 грн основного боргу, 84739,61 грн пені та 16277,98 грн 3 % річних, нарахованих загалом з 11.09.2019 р. по 06.12.2019 р. включно.

Даний спір вирішувався судом в межах справи №914/2587/19. В процесі розгляду справи відповідач частково сплатив заявлену до стягнення суму боргу в загальному розмірі 1040000 грн, здійснивши такі оплати: по 50000 грн 11.12.2019 р. і 12.12.2019 р., 150000 грн 13.12.2019 р., 50000 грн 16.12.2019 р., 100000 грн 17.12.2019 р., 50000 грн 18.12.2019 р., 250000 грн 21.12.2019 р., по 20000 грн 07.02.2020 р., 10.02.2020 р., 11.02.2020 р., 12.02.2020 р., 13.02.2020р., 14.02.2020 р., 17.02.2020 р., 18.02.2020 р., 19.02.2020 р., 20.02.2020 р., 21.02.2020 р., 24.02.2020 р., 25.02.2020 р., 26.02.2020 р., 27.02.2020 р., 02.03.2020 р. та 03.03.2020 р.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.03.2020 р. у справі №9142587/19, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 р., позов задоволено частково; присуджено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАСТ» 3102320 грн боргу, 83266,93 грн пені, 15977,98 грн 3% річних, 48023,47 грн судового збору та 22000 грн витрат на правничу допомогу; закрито провадження у справі в частині стягнення 1040000 грн боргу у зв`язку з відсутністю предмета спору; в решті позовних вимог відмовлено.

Часткове задоволення вимог про стягнення пені та 3% річних було зумовлене допущеною позивачем помилкою при визначенні періоду нарахування пені за зобов`язаннями, які виникли на підставі видаткової накладної №897 від 02.10.2019 р., а саме тим, що після часткової проплати 30.10.2019 р. в розмірі 372080 грн, подальше нарахування пені проведено не з 30.10.2019 р., а з 24.10.2019 р.

Як вбачається з реєстру надходжень на рахунок ТзОВ «ДАСТ» від ТзОВ ТВК «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», сформованого та засвідченого Житомирським регіональним відділенням АТ «Банк інвестицій та заощаджень», а також з підписаного сторонами акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.08.2019 р. по 04.08.2020 р., після ухвалення судом рішення відповідач повністю погасив заборгованість, здійснивши наступні оплати: по 20000 грн 04.03.2020 р. і 05.03.2020 р., 220000 грн 06.03.2020 р., по 20000 грн 10.03.2020 р., 11.03.2020 р., 12.03.2020 р., 13.03.2020 р., 16.03.2020 р., 17.03.2020 р., 18.03.2020 р., 19.03.2020 р., 20.03.2020 р., 23.03.2020 р., 24.03.2020 р., 25.03.2020 р., 26.03.2020 р., 27.03.2020 р., 30.03.2020 р., 31.03.2020 р., 01.04.2020 р., 02.04.2020 р., 03.04.2020 р., 06.04.2020 р., 07.04.2020 р., 08.04.2020 р., 10.04.2020 р., 13.04.2020 р., 14.04.2020 р., 15.04.2020 р., 16.04.2020 р., 17.04.2020 р., 21.04.2020 р., 22.04.2020 р., 23.04.2020 р., 24.04.2020 р., 27.04.2020 р., 28.04.2020 р., 04.05.2020 р., 05.05.2020 р., 06.05.2020 р., 07.05.2020 р., 08.05.2020 р., 12.05.2020 р., 13.05.2020 р., 14.05.2020 р., 15.05.2020 р., 18.05.2020 р., 19.05.2020 р., 20.05.2020 р., 21.05.2020 р., 22.05.2020 р., 25.05.2020 р., 26.05.2020 р., 27.05.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 01.06.2020 р., 02.06.2020 р., 03.06.2020 р., 04.06.2020 р., 05.06.2020 р., 09.06.2020 р., 10.06.2020 р., 11.06.2020 р., 12.06.2020 р., 15.06.2020 р., 16.06.2020 р., 17.06.2020 р., 18.06.2020 р., 19.06.2020 р., 22.06.2020 р., 23.06.2020 р., 24.06.2020 р., 25.06.2020 р., 01.07.2020 р., 02.07.2020 р., 03.07.2020 р., 06.07.2020 р., 07.07.2020 р., 08.07.2020 р., 09.07.2020 р., 10.07.2020 р., 13.07.2020 р., 14.07.2020 р., 15.07.2020 р., 16.07.2020 р., 17.07.2020 р., 20.07.2020 р., 21.07.2020 р., 22.07.2020 р., 24.07.2020 р., 28.07.2020 р., 1102320 грн 03.08.2020 р.

Всі вищезгадані платежі, здійснені покупцем за договором, мали призначення платежу «оплата за солод згідно договору №01082019 від 01.08.2019». Крім того, 03.08.2020 р. ТзОВ ТВК «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» сплатило на користь ТзОВ «ДАСТ» 169268,38 грн з призначенням платежу «оплата пені, 3-х річних, судового збору, витрат за правничу допомогу по справі №914/2587/19».

У зв`язку з простроченням оплати поставленого товару, що продовжувалось і після періоду, протягом якого було нараховано пеню і 3% річних в позовній заяві у справі №914/2587/19, та тривало загалом по 02.08.2020 р., позивач просив суд стягнути з відповідача пеню і 3% річних, нарахованих з 07.12.2019 р. по 02.08.2020 р., а також інфляційні втрати за весь час прострочення, оскільки їх стягнення взагалі не було предметом вимог у попередньому позові.

Станом на дату ухвалення рішення в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо здійснення відповідачем оплати заявлених до стягнення сум.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Факт поставки позивачем відповідачеві товару визнається сторонами, підтверджується підписами повноважних представників та печатками сторін на складених без зауважень видаткових накладних, а також встановлено судовими рішеннями у справі №914/2587/19.

Відповідно до ч.5ст.626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Як передбачено ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.2.4. договору, розрахунки за договором здійснюються у розмірі повної вартості поставленої партії товару протягом 20 (двадцяти) календарних днів з дати отримання товару і підписання сторонами видаткових накладних.

Спір у даній справі стосується стягнення з відповідача сум за несвоєчасну оплату товару, поставленого за видатковими накладними від 02.10.2019 р., 04.10.2019 р., 08.10.2019 р., 10.10.2019 р. та 12.10.2019 р. Стягнення же пені та 3% річних за накладними від 21.08.2019 р., 19.09.2019 р. та 27.09.2019 р. було охоплено предметом позову та остаточно вирішилось у справі №914/2587/19, так як відповідач повністю оплатив товар, поставлений за цими накладними, ще до пред`явлення згаданого позову. Також до пред`явлення позову, а саме 30.10.2019 р., відповідач частково оплатив і накладну від 02.10.2019 р. на суму 272080 грн.

В силу пунктів 2.5. і 6.3. договору, подальші оплати зараховувались на погашення заборгованості в хронологічному порядку (в рахунок оплати заборгованості за більш давніми поставками), а точні суми і дати всіх цих оплат зазначені в описовій частині цього рішення.

Главою 50 ЦК визначено підстави припинення зобов`язання, серед яких відсутня така підстава як закінчення строку дії договору або ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості.

Відповідно до статті 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В пункті 9.1 договору сторони погодили, що договір діє по 31.12.2019 р. включно, але в будь-якому разі до повного його виконання обома сторонами.

Наведений пункт договору відповідає вимогам частини 4 статті 631 ЦК, якою передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як визначено частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписам, встановленим Господарським кодексом України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статей 1 і 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами п.6.3. договору, у випадку несвоєчасної оплати товару покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню у розмірі одинарної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення платежу. Штрафні санкції нараховуються до моменту фактичної сплати заборгованості за поставлений товар, але в межах строків, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частинами першою та другою статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, в зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується.

Виходячи з того, що відповідач не виконував обов`язок щодо сплати за поставлений йому товар у визначені строки, а також не спростував своєї вини в порушенні зобов`язання, нарахування позивачем пені за періоди існування прострочення є підставним.

Суд звертає увагу відповідача на те, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині оплати товару, поставленого в межах строку дії договору, тому помилковим є твердження відповідача про відсутність підстав для нарахування продавцем пені після 31.12.2019 р.

Крім того, такі доводи відповідача суперечать і вищезгаданим приписам частини 6 статті 232 ГК України, згідно якої нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, і зазначений шестимісячний строк жодною законодавчою нормою не обмежується терміном дії договору.

Аналогічна правова позиція щодо можливості стягнення пені поза межами строку договору викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 04.05.2018 р. у справі №927/333/17.

При перевірці розрахунку пені, наданого позивачем, суд встановив, що фактично позивач розпочинав розрахунок з 08.12.2019 р., а не з 07.12.2019 р., однак вказане є правом позивача та жодним чином не порушує прав відповідача.

Слід зауважити, що позивач неправильно врахував суми та дати оплат товару за накладною від 02.10.2019 р., провівши розрахунок без здійсненої 12.12.2019 р. оплати на суму 50000 грн, та невірно визначив кількість днів прострочення в періоди застосування різних облікових ставок, проте, там, де це було необхідно, вірно обмежив свої нарахування передбаченим ч.6 ст.232 ГК України шестимісячним строком.

Суд здійснив перерахунок заявленої до стягнення пені, врахувавши всі дійсні розміри заборгованості та періоди її існування по кожній з поставок, а також те, що кількість днів у 2020 році дорівнює 366, а не 365. Внаслідок цього суд встановив, що обгрунтованим розміром пені є 143380,49 грн, проте стягненню підлягає 139427,99 грн пені, як заявлено позивачем в позовній заяві.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, не виходячи за межі визначених позивачем періодів часу, протягом яких, на його думку, мало місце невиконання зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань, здійснив власний розрахунок 3% річних. При цьому суд взяв до уваги як вищенаведені обставини щодо неправильного врахування позивачем оплат товару за накладною від 02.10.2019 р. і неврахування ним відмінної кількості днів у 2019 і 2020 роках, так і те, що позивач помилково нарахував 3% річних за накладною від 12.10.2019 р. за 276 днів, в той час як кількість днів у періоді з 08.12.2019 р. по 02.08.2020 р. дорівнює 239. За результатами проведеного розрахунку суд виявив, що розмір 3% річних повинен становити 48971,12 грн.

Щодо нарахування інфляційних втрат суд зазначає наступне.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 07.04.2020 р. у справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 р. затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення, пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1 1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 р. та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007 р.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуск такого місяця, оскільки це зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період (у математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю).

Суд вважає, що інфляційні втрати слід розраховувати таким чином: при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу «і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою:

«Х» * «і-1» 100 грн = «ЗБ»,

де «Х» залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

Відтак, за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами, і останнім часом його використання набуває характеру безперечної та єдиної правозастосовчої практики в судах України. Зокрема, позицію щодо необхідності розрахунку інфляційних втрат саме таким чином підтримала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 26.06.2020 р. у справі №905/21/19, відступивши від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 р. у справі №916/2889/13 та від 14.01.2020 р. у справі №924/532/19, і продовжив використовувати Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 20.08.2020 р. у справі №904/3546/19, від 26.08.2020 р. у справі №924/534/19.

У постанові від 20.11.2020 р. у справі №910/13071/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

В позовній заяві позивач нараховує інфляційні втрати за: листопад 2019 року і січень 2020 року на заборгованість за накладною від 04.10.2019 р.; листопад 2019 року, січень 2020 року, березень-травень 2020 року на заборгованість за накладною від 08.10.2019 р.; листопад 2019 року, січень 2020 року, березень-червень 2020 року на заборгованість за накладними від 10.10.2019 р. і 12.10.2019 р.

Прострочення за цими накладними розпочалося 25.10.2019 р., 28.10.2019р., 31.10.2019 р. та 02.11.2019 р. відповідно, тому, з врахуванням вищенаведених положень щодо методики розрахунку, підставним є нарахування інфляційних втрат щодо них, починаючи саме з листопада 2019 року.

Водночас, при здійсненні розрахунку позивач не дотримався всіх необхідних вимог, зокрема, допустив переривання ланцюга розрахунку інфляційних збитків, пропускаючи при розрахунку періоди, в яких мала місце дефляція, та не включаючи до суми боргу за кожний розрахунковий місяць суму боргу з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, зменшену на суму погашення заборгованості у розрахунковому місяці.

З огляду на наведене, стягненню з відповідача підлягає 48069,80 грн інфляційних втрат, які обчислені наступним чином:

(629280 грн х 100,1% (індекс інфляції за листопад 2019 року) х 99,8% % (індекс інфляції за грудень 2019 року) = 628649,46 грн 128160 грн (загальна сума погашення боргу у грудні 2019 року) = 500489,46 грн х 100,2% (індекс інфляції за січень 2020 року) = 501490,44 грн 501120 грн (основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду 31.01.2020р.) = 370,44 грн інфляційних збитків за накладною від 04.10.2019 р.) +

+ (1368000 грн х 100,1% (індекс інфляції за листопад 2019 року) х 99,8% % (індекс інфляції за грудень 2019 року) х 100,2% (індекс інфляції за січень 2020 року) х 99,7 % (індекс інфляції за лютий 2020 року) х 100,8% (індекс інфляції за березень 2020 року) = 1376176,47 грн 418880 грн (загальна сума погашення боргу у березні 2020 року) = 957296,47 грн х 100,8% (індекс інфляції за квітень 2020 року) = 964954,84 грн 360000 (загальна сума погашення боргу у квітні 2020 року) = 604954,84 грн х 100,3% (індекс інфляції за травень 2020 року) = 606769,71 грн 340000 грн (загальна сума погашення боргу у травні 2020 року) = 266769,71 грн 249120 грн (основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду 31.05.2020 р.) = 17649,71 грн інфляційних збитків за накладною від 08.10.2019 р.) +

+ (943920 грн х 100,1% (індекс інфляції за листопад 2019 року) х 99,8% % (індекс інфляції за грудень 2019 року) х 100,2% (індекс інфляції за січень 2020 року) х 99,7 % (індекс інфляції за лютий 2020 року) х 100,8% (індекс інфляції за березень 2020 року) х 100,8% (індекс інфляції за квітень 2020 року) х 100,3% (індекс інфляції за травень 2020 року) х 100,2% (індекс інфляції за червень 2020 року) = 961949,79 грн 110880 грн (загальна сума погашення боргу у червні 2020 року) = 851069,79 грн 833040 грн (основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду 30.06.2020 р.) = 18029,79 грн інфляційних збитків за накладною від 10.10.2019 р.) +

+ (629280 грн х 100,1% (індекс інфляції за листопад 2019 року) х 99,8% % (індекс інфляції за грудень 2019 року) х 100,2% (індекс інфляції за січень 2020 року) х 99,7 % (індекс інфляції за лютий 2020 року) х 100,8% (індекс інфляції за березень 2020 року) х 100,8% (індекс інфляції за квітень 2020 року) х 100,3% (індекс інфляції за травень 2020 року) х 100,2% (індекс інфляції за червень 2020 року) = 641299,86 629280 грн (основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду 30.06.2020 р.) = 12019,86 грн інфляційних збитків за накладною від 12.10.2019 р.)

Частина перша статті 4 ГПК України визначає, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як встановлено ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи все наведене, суд дійшов висновку, що права позивача були порушені, а позовні вимоги підлягають задоволенню частково в частині стягнення 139427,99 грн пені, 48971,12 грн 3% річних та 48069,80 грн інфляційних втрат. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Як передбачено п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої другої статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

В позовній заяві було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи: 3697,18 грн сплаченого судового збору, 9000 грн вартості правничої (правової) допомоги зі складання позовної заяви, 5000 грн вартості правничої (правової) допомоги зі складання відповіді на відзив, 12000 грн орієнтовної вартості судових засідань (4000 грн/засідання 3 засідання), а в прохальній частині позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати у справі.

05.12.2019 р. Адвокатське бюро «Могильницький та Партнери» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Даст» уклали договір про надання правової допомоги.

Відповідно до п.1.1. цього договору, предметом договору, зокрема, є надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в будь-якому статусі. складення заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пп.1.1.3.); представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, в органах прокуратурі, органах досудового розслідування, оперативних підрозділах органів внутрішніх справ (поліції), підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, у тому числі органах місцевого самоврядування, банківських установах, реєстраційній службі, нотаріаті, відділеннях поштового зв`язку, в інших державних органах, а також перед фізичними та юридичними особами (пп.1.1.4.)

Згідно з п.1.2. договору, надання правової допомоги здійснюється у наступних формах: консультації; реєстрація суб`єктів господарської діяльності; розробка та правовий аналіз договорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності клієнтом; захист від протиправних дій посадових осіб органів державної влади, зокрема органів Державної фіскальної служби України; надання правової допомоги у кримінальних провадженнях; інші види послуг, які пов`язані з адвокатською діяльністю та виконанням договору.

За умовами п.3.1. договору, гонорар винагорода адвокатського бюро за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором.

Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в додатку 1 до цього договору (п.3.2. договору).

Як передбачено п.3.6. 3.8. договору, факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є додатком 2 до цього договору. Підставою для сплати гонорару є рахунок на оплату, зразок якого є додатком 3 до цього договору. Клієнт сплачує гонорар не пізніше 15 днів з моменту укладення даного договору.

Додатковою угодою №1 до договору, укладеною 10.08.2020 р., сторони, в тому числі виклали в новій редакції додаток №1 до договору перелік та вартість правової допомоги (послуг, які адвокатське бюро надає Клієнту:

Так, серед згаданих в додатку послуг міститься така послуга як складання проекту позовної заяви про стягнення заборгованості (пені, 3% річних, індексу інфляції) з ТзОВ ТВК «ППБ «Для людей Як для себе!» з кількістю годин до 6 годин та вартістю 9000 грн.

21.08.2020 р. сторонами підписано акт наданих послуг про те, що адвокатське бюро виконало, а клієнт прийняв наступні послуги, узгоджені сторонами: складено проект позовної заяви про стягнення заборгованості (штрафних санкцій) з ТзОВ ТВК «ППБ «Для людей Як для себе!» (1 проект/6 годин) вартістю 9000 грн.

На підставі акту наданих послуг адвокатське бюро виставило клієнту рахунок на оплату №12/08 від 21.08.2020 р. на суму 9000 грн, товариство повністю оплатило платіжним дорученням №251 від 21.08.2020 р.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України (тут і надалі норми ГПК України маються на увазі в редакції, чинній на момент ухвалення додаткового рішення), судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма ст.129 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідні докази були подані позивачем разом з позовом, тобто з дотриманням вимог процесуального закону щодо строку їх подання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 згаданої статті).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019 р. у справі №908/1654/18, від 12.09.2019 р. у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019 р. у справі №5023/5587/12).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Додатком №1 до договору про надання правничої допомоги сторони узгодили гонорар за складання позовної заяви у фіксованому розмірі 9000грн.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

З врахуванням наведеного, суд при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката для цілей їх розподілу повинен брати до уваги саме вищезгадані умову договору та не має підстав самовільно встановлювати інший розмір та порядок обчислення витрат, ніж той, який у відповідному порядку був закріплений у договорі.

Процесуальним законом від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, навіть без обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 р. у справі №823/2638/18 та від 09.07.2019 р. у справі №923/726/18).

Суд вважає, що відповідач належним чином обгрунтував розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката та подав відповідні докази, на підставі яких може бути визначено розмір витрат з метою їх розподілу договір про надання правової допомоги з додатками та додатковою угодою, акт наданих послуг, рахунок і платіжне доручення. При цьому, зі змісту акту вбачається, що розмір та вид правової допомоги в ньому повністю відповідає встановленим в договорі (додатку №1 до договору) умовам.

Дослідивши зміст акту та матеріали справи, також можна встановити, що зазначена в ньому правова допомога дійсно була надана адвокатом, про що свідчить наявність в матеріалах справи поданої позивачем позовної заяви про стягнення заборгованості, про надання послуг з підготовки якої зазначає заявник.

Суд вважає, що підписання поданих суду документів директором позивача, а не адвокатом, жодним чином не спростовує обставин надання адвокатом Могильницьким В.Ю. правової допомоги щодо підготовки таких документів.

Вказаної позиції дотримується також і Верховний Суд у своїх постановах від 28.12.2019 р. у справі №924/122/19 та від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц.

Беручи до уваги те, що актом доведено обсяг наданих послуг та їх вартість, визначену згідно з умовами договору, суд переконаний, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката у справі дійсно може становити 9000 грн.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може відступити від вказаного загального правила та не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

На переконання суду, всі витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн, розподілити які просить заявник, є пов`язаними з розглядом справи.

Розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обгрунтованим поданими доказами та пропорційним до предмета спору,оскільки становить лише приблизно 3,5% від ціни позову, а справа, враховуючи значну суму заборгованості, яку позивач прагнув стягнути, мала велике значення для сторін. При цьому поведінка сторін під час розгляду справи була однаково добросовісною, а про здійснення сторонами дій щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи суду невідомо.

Таким чином, при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу у даній справі суд не вбачає необхідності відступати від загального правила розподілу витрат, за яким у зв`язку з частковим задоволенням позову покладенню на відповідача підлягає 8634,51 грн грн таких витрат.

Відповідно до ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5, 6 ст.126 Кодексу).

В розумінні положень згаданих норм законодавства, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд вважає, що відповідач безсумнівно був обізнаний з розміром судових витрат, заявлених до стягнення, адже такі витрати були зазначені в попередньому (орієнтовному) розрахунку, а всі описані докази понесення витрат на правничу допомогу в сумі 9000 грн були долучені до позовної заяви, надісланої відповідачеві. Так як позивач не брав участі в судових засіданнях та не подавав жодних документів по суті спору, окрім позовної заяви, його витрати впродовж розгляду справи не змінювались та дорівнювали підтвердженим в позовній заяві, і суд переконаний, що відповідач, подаючи пояснення на позов, міг, за бажанням, доводити неспівмірність витрат і заперечувати проти їхнього розміру, проте своїм правом не скористався.

Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, а отже, у зв`язку з відсутністю клопотання позивача про зменшення розміру витрат, не вправі зробити це і у даній справі.

З огляду на те, що позивач в належному порядку обгрунтував розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката та подав відповідні докази, на підставі яких може бути визначено розмір витрат з метою їх розподілу, покладенню на відповідача підлягає сума витрат на правову допомогу, виходячи із суми, заявленої позивачем (9000 грн), проте пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 8634,51 грн.

Оскільки, згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судовий збір щодо задоволених позовних вимог, який становить 3547,04 грн, також підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст.ст.4, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», м.Львів, вул.Дж.Вашингтона, 10 (ідентифікаційний код 31978272) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАСТ», м.Житомир, вул.Крошенська, 51, кв.59 (ідентифікаційний код 3178070) 139427,99 грн пені, 48971,12 грн 3% річних, 48069,80 грн інфляційних втрат, 3547,04 грн судового збору та 8634,51 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 11.01.2021 р. підписано вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 22.01.2021 р.

Суддя З.П. Гоменюк