ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2021 р. Справа№ 910/8466/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Бовсуновській Ю.В.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Сурник В.М., адвокат, ордер серії АА №1073773 від 18.01.2021,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/8466/20 (суддя Кирилюк Т.Ю., повний текст складено - 24.09.2020) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" до товариства з обмеженою відповідальністю "СІА" про визнання договорів недійсними.

встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "С І А" про визнання договорів про надання поворотної фінансової допомоги №20190423/ПДФ-3 від 23.04.2019 та №20190511/ПФД-3 від 13.05.2019 недійсними.

Позовні вимоги мотивовані фіктивністю та удаваністю вказаних правочинів, а також відсутністю у директора ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" повноважень на їх укладення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/8466/20 відмовлено у задоволенні позову, враховуючи не доведеність позивачем наявності підстав, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/8466/20 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на аналогічні доводи, що і в позовній заяві, а також вказує про неправомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/13237/20.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач (апелянт) правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався та надіслав на адресу суду клопотання про відкладення слухання справи, яке мотивоване тим, що його представник не може з`явитися у судове засідання, призначене на 18.01.2021, через контактування з особами, у яких було виявлено COVID - 19.

Дослідивши обставини, заявленого клопотання, колегією суддів відмовляється у його задоволенні, оскільки позивачем у справі є товариство, а не окремий його представник, в свою чергу, Господарським процесуальним кодексом України передбачена участь у судовому процесі через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену належним чином на те особу.

При цьому, слід зазначити, що оскільки суд за клопотанням позивача (мотивованим аналогічними обставинами контактування з особами хворими на гостру респіраторну хворобу COVID - 19) відкладав розгляд справи, надаючи можливість скаржнику реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "СІА" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" (позичальник) 23.04.2019 укладено договір №20190423/ПДФ-3 про надання поворотної фінансової допомоги.

Згідно п. 1.1 вказаного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику безвідсоткову поворотну фінансову допомогу (безвідсоткову позику), а останній зобов`язується використати її на поповнення обігових коштів для здійснення господарської діяльності і повернути фінансову допомогу на умовах і в термін, які визначені цим договором.

Сума фінансової допомоги за даним договором становить 15 000 000 грн. (п.3.1 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 25.04.2019) фінансова допомога надається позичальнику терміном до 27.10.2019 року включно.

Положеннями п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 25.04.2019) в редакції додаткової угоди встановлено, що позичальник зобов`язується повернути суму фінансової допомоги в термін, вказаний в п. 5.1.

На виконання умов вказаного договору відповідачем перераховано на поточний рахунок позивача 15 000 000 грн. фінансової допомоги, що підтверджується платіжним дорученням №М268 від 25.04.2019.

Крім цього, між товариством з обмеженою відповідальністю "СІА" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" (позичальник) 13.05.2019 укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №20190511/ПФД-3, згідно умов п. 1.1 якого кредитор зобов`язується надати позичальнику безвідсоткову поворотну фінансову допомогу (безвідсоткову позику), а останній зобов`язується використати її на поповнення обігових коштів для здійснення господарської діяльності і повернути фінансову допомогу на умовах і в термін, які визначені цим договором.

Сума фінансової допомоги за даним договором становить 14 800 000 грн. (п.3.1 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору фінансова допомога надається позичальнику терміном до 15.11.2019 року включно.

Платіжними дорученнями №М308 від 14.05.2019 та №М318 від 16.05.2019 відповідачем було перераховано позивачу загалом 13 200 000, 00 грн. коштів фінансової допомоги.

Позивач, посилаючись на те, що вказані договори є фіктивними, містять ознаки удаваних правочинів, а також вказуючи на відсутність у директора ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" повноважень на їх укладення, звернувся до суду із даним позовом.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладені між сторонами правочини за своєю правовою природою є договорами позики.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Стосовно доводів про відсутність у директора ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" повноважень на укладення договорів про надання поворотної фінансової допомоги, слід зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Спірні договори було підписано з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" директором Яковлевою Г.О. та скріплено печаткою товариства.

Згідно п.п. "й" п. 17.6 Статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" до компетенції Загальних Зборів Учасників Товариства належить надання згоди (дозволу) щодо надання або одержання Товариством будь - якої, зокрема, позики (кредиту).

Питання, вказані в п. 17.6 є виключною компетенцією Загальних Зборів Учасників Товариства і не можуть передаватися для вирішення іншим органам товариства (п. 17.7 Статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний").

Отже, з наведеного вбачається, що вирішення питання стосовно укладення договорів позики віднесено до виключної компетенції Загальних Зборів Учасників Товариства позивача.

Разом з тим, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Доказами такого схвалення може бути, зокрема, відповідне вчинення дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів т.ін.).

Згідно наявного в матеріалах даної справи Протоколу №16/05/19 Позачергових Загальних Зборів Учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" від 16.05.2019 вказаними зборами схвалено укладені договори поворотної фінансової допомоги, зокрема, договір про надання поворотної фінансової допомоги №20190423/ПДФ-3 від 23.04.2019 та договір про надання поворотної фінансової допомоги №20190511/ПФД-3 від 13.05.2019.

Отже, Позачерговими Загальними Зборами Учасників Товариства позивача схвалено оскаржувані наразі правочини.

При цьому, стосовно доводів апелянта про оскарження в судовому порядку рішень прийнятих на вказаних Зборах, а також неправомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/13237/20, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарського суду слід у кожному конкретному випадку з`ясувати, як пов`язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, та чим обумовлюється неможливість розгляду справи. При цьому, наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України. Сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду справи до прийняття рішення у іншій справі.

У даному випадку колегія суддів не вбачає об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи №910/13237/20, предметом оскарження якої є рішення прийняті на Позачергових Загальних Зборах Учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" від 16.05.2019, що оформлені Протоколом №16/05/19, оскільки матеріалами справи підтверджується також вчинення позивачем інших дій, спрямованих на схвалення правочинів, а саме прийняття їх до виконання.

Так, кошти фінансової допомоги, перераховані відповідачем, були прийняті позивачем, не повернуті кредитору та за доводами самого ж апелянта використані для надання позики іншій особі.

При цьому, доказів того, що перерахування таких коштів на користь ТОВ "Газ Ком Трейд", було здійснено саме тією особою, якою перевищено свої повноваження, тобто директором ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" Яковлевою Г.О., матеріали справи не містять.

Отже, позивачем було схвалено оскаржувані договори шляхом прийняття їх до виконання, а тому відповідно оскарження в судовому порядку рішень, прийнятих на Позачергових Загальних Зборах Учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" від 16.05.2019, оформлених Протоколом №16/05/19, жодним чином не може вплинути на результат розгляду даної справи та не унеможливлює його відповідно.

Таким чином, наведені доводи скаржника не можуть бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Слід зазначити, що обставини схвалення позивачем оскаржуваних договорів унеможливлюють визнання їх недійсними.

Стосовно доводів апелянта про фіктивність оскаржуваних договорів, оскільки, за його доводами, вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, тобто не мали на меті поповнення обігових коштів позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Кваліфікуючими ознаками договору позики є надання однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками та їх прийняття і повернення позичальником позикодавцеві.

У даному випадку, відповідачем була надана позивачу позика, яка прийнята останнім, тобто сторони вчинили необхідні дії, спрямовані на досягнення правових наслідків, які обумовлені спірними договорами.

Отже, враховуючи вчинення сторонами належних дій, спрямованих на реальне виконання умов спірних договорів, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні.

При цьому, доводи скаржника про відсутність потреби у поповненні обігових коштів наведеного не спростовують.

За наведених обставин, підстави для визнання недійсними оскаржуваних договорів, як фіктивних правочинів, відсутні.

Стосовно доводів про удаваність оскаржуваних договорів, у зв`язку з тим, що в подальшому отримані позивачем від відповідача кошти фінансової допомоги були надані ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний", як позика, іншому товариству, колегія суддів зазначає наступне.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 Цивільного кодексу України).

Так, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Для визнання договорів про надання поворотної фінансової допомоги №20190423/ПДФ-3 від 23.04.2019 та №20190511/ПФД-3 від 13.05.2019 удаваними позивачем має бути доведена спрямованість волі обох сторін договорів (наявність у обох сторін договорів умислу) на: породження інших правовідносин, аніж за тим правочином, що було вчинено; приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

В матеріалах справи відсутні докази того, що сторони, оскаржуваних наразі договорів про надання поворотної фінансової допомоги, мали умисел укласти чи приховати якісь інші правочини.

При цьому, місцевим господарським судом вірно відмічено, що позивачем взагалі не зазначено який саме правочин приховали учасники провадження під зовнішньою формою укладених договорів позики.

В свою чергу, розпорядження позивачем, отриманими від відповідача коштами фінансової допомоги, в тому числі і шляхом надання позики іншій особі, жодним чином не може свідчити про удаваність оскаржуваних договорів, оскільки ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" є самостійним суб`єктом господарювання та наділений правом розпорядження своїми коштами на власний розсуд.

Таким чином, підстави для визнання недійсними оскаржуваних договорів, як удаваних правочинів, також відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/8466/20 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 25.01.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко