СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2021 р. Справа №922/3714/19

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,
при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:
позивача Кузьменко В.С., посвідчення №1033 від 06.10.2017 року, ордер АЕ№1043469 від 12.11.2020 року;

першого відповідача не з`явився;

другого відповідача не з`явився;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Колодязнянське», м.Дніпро, (вх.№3180Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2020 року у справі №922/3714/19,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колодязнянське», м.Дніпро,

до 1. Військової частини НОМЕР_1 ,

АДРЕСА_1 . Військової частини НОМЕР_2 , м.Чуднів, Житомирська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_1 , м.Харків,

про витребування майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Колодязнянське» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом про витребування з чужого незаконного володіння транспортні засоби: вантажний автомобіль КАМАЗ-5320 (сірого кольору1992 року випуску, державний номер НОМЕР_3 ) та автомобіль бортовий КАМА3-53212 (зеленого кольору, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_4 ) і передати таке майно власнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Колодязнянське» ().

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.10.2020 року у справі №922/3714/19 (повний текст складено 23.10.2020 року, суддя Жиляєв Є.М.) у позові відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Апелянт також просить стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать ч.3 ст.6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Так, процес повернення залучених під час мобілізації транспортних засобів нерозривно пов`язаний з оголошенням демобілізації. Скаржник вказує, що відповідно до Указу №15/2015 та Указів №115/2016, №271/2016, №411/2016 було оголошено демобілізацію, а значить транспортні засоби, що належать на праві власності ТОВ «Колодязнянське» підлягають поверненню власнику.

Крім того, апелянт зазначає, що вилучення у позивача майна було незаконним, оскільки воєнний та надзвичайний стан в Україні чи окремих її місцевостях не оголошувався. При цьому, відпочатку вилучення транспортного засобу відбулось без визначення підприємств, на які покладається завдання з передачі транспортних засобів, без встановлення лімітів вилучення транспортних засобів, а отже без відповідних правових підстав. Проте, як вказує апелянт місцевий господарський суд вказаним обставинам оцінки не надав.

Також скаржник вказує на невірність застосування правових висновків, викладених у постанові від 04.02.2019 року у справі №426/11214/17 та у постанові від 25.04.2018 року у справі №205/1993/17-ц, оскільки вони не стосуються розгляду даної справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2020 року у справі №922/3714/19; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду відзиви, заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання та роз`яснено шляхи реалізації права на участь у судовому засіданні.

04.12.2020 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів надійшли письмові пояснення у справі (вх.№12031), в яких зазначає, що на даний час триває «Особливий період» та не приймались нормативні документи щодо повної демобілізації і повернення техніки.

Крім того ІНФОРМАЦІЯ_1 просить суд здійснювати розгляд справи за відсутності його представника.

14.12.2020 року від першого відповідача на електронну пошту суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№12459), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Перший відповідач також просить справу розглядати без участь представника за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 16.12.2020 року відкладено розгляд справи на іншу дату, а саме на 20.01.2021 року.

Вказана ухвала суду була направлена учасникам справи рекомендованими листами 18.12.2020 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана першим відповідачем 02.01.2021 року, другим відповідачем 31.12.2020 року та третьою особою 29.12.2020 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, представник другого відповідача у судове засідання не з`явився, про причини не з`явлення суд не повідомив.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України та клопотання першого відповідача і третьої особи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.01.2021 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Пунктами 1, 3, 4 Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом №113-VIII від 15.01.2015 року, постановлено:

- оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію (далі - мобілізація) у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом;

- здійснити призов військовозобов`язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву;

- провести у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до акту про примусове відчуження або вилучення майна, складеного Куп`янсько-Шевченківсько-Дворічанським об`єднаним військовим районним комісаріатом Харківської області, згідно з Указом Президента України №303 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» здійснено вилучення вантажного автомобіля КАМАЗ-5320 (сірого кольору, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_3 ) власником якого є позивач.

Відповідно до акту про примусове відчуження або вилучення майна, складеного Куп`янсько-Шевченківсько-Дворічанським об`єднаним військовим районним комісаріатом Харківської області, згідно з Указом Президента України №15/2015 року від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» здійснено вилучення автомобіля бортового КАМАЗ-53212 (зеленого кольору, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_4 ) власником якого є позивач.

02.09.2019 року на адресу Куп`янсько-Шевченківсько-Дворічанського об`єднаного районного військового комісаріату було направлено лист з вимогою невідкладно повернути вищезазначені транспортній засоби.

У відповідь на вимогу позивача, Куп`янський об`єднаний міський військовий комісаріат листом повідомив позивача про те, що документи про примусове відчуження або вилучення вищезазначених транспортних засобів передані до Дворічанського районного військового комісаріату у 2015 році у зв`язку з перерозподілом та реорганізацією військових комісаріатів.

У зв`язку з цим, позивач направив лист до Дворічанського районного військового комісаріату з вимогою невідкладно повернути вищезазначені транспортній засоби, який отримано Дворічанським РВК 01.10.2019 року, проте станом на час звернення позивача з позовом у даній справі до суду відповідь позивачу не надійшла.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, з`ясовувалось питання фактичного місцезнаходження спірного майна, у зв`язку з чим ухвалами суду за клопотанням позивача неодноразово приймались ухвали про заміну відповідача. Так, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення фактичним місцезнаходження спірного майна за відповідними передавальними актами є Військова частина НОМЕР_1 та Військова частина НОМЕР_2 .

Предметом судового розгляду у даній справі є вимога до відповідачів про витребування з чужого незаконного володіння транспортних засобів - вантажний автомобіль КАМАЗ-5320 (сірого кольору 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_3 ) та автомобіль бортовий КАМА3-53212 (зеленого кольору, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_4 ). Предметом доказування у цій справі є наявність або відсутність підстав для повернення відповідачами спірних транспортних засобів позивачу.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 було оголошено мобілізацію.

Так, у пункті 3 зазначеного Указу визначено, що мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Даний Указ набрав чинності 18.03.2014 року, отже, з 18.03.2014 року в України почав діяти особливий період та було проведено часткову мобілізацію.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що військово-транспортний обов`язок установлюється з метою задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на особливий період транспортними засобами і технікою і поширюється на центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації, у тому числі на залізниці, порти, пристані, аеропорти, нафтобази, автозаправні станції дорожнього господарства та інші підприємства, установи і організації, які забезпечують експлуатацію транспортних засобів, а також на громадян - власників транспортних засобів.

Виконання військово-транспортного обов`язку під час мобілізації, якщо не введений правовий режим воєнного чи надзвичайного стану, здійснюється згідно з Мобілізаційним планом України шляхом безоплатного залучення транспортних засобів підприємств, установ та організацій усіх форм власності для забезпечення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на умовах їх повернення власникам після оголошення демобілізації. Обсяги транспортних засобів за типами та марками, які планується залучити під час мобілізації, для підприємств, установ та організацій усіх форм власності встановлюються згідно з Мобілізаційним планом України місцевими державними адміністраціями за поданням військових комісаріатів. Залучення транспортних засобів під час мобілізації здійснюється військовими комісаріатами на підставі рішень місцевих державних адміністрацій, які оформлюються відповідними розпорядженнями. Приймання-передача транспортних засобів, залучених під час мобілізації, та їх повернення після оголошення демобілізації здійснюються на підставі актів приймання-передачі, в яких зазначаються відомості про власників, технічний стан, залишкову (балансову) вартість та інші необхідні відомості, що дають змогу ідентифікувати транспортні засоби. Повернення транспортних засобів власнику здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту оголошення демобілізації (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» порядок виконання військово-транспортного обов`язку визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року №1921 було затверджено Положення про військово-транспортний обов`язок (далі також - Положення), пунктом 1 якого встановлено, що це Положення визначає порядок виконання військово-транспортного обов`язку для задоволення потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецзв`язку та Держспецтрансслужби (далі - військові формування) на особливий період транспортними засобами і технікою усіх типів і марок вітчизняного та іноземного виробництва, їх повернення під час демобілізації та компенсації шкоди, завданої транспортним засобам і техніці внаслідок їх залучення під час мобілізації.

Відповідно до пункту 7 Положення військово-транспортний обов`язок виконується в особливий період - шляхом передачі підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами транспортних засобів і техніки для задоволення потреб військових формувань відповідно до визначених завдань.

Пунктом 10 цього Положення встановлено, що завдання з підготовки до передачі та передачі транспортних засобів і техніки військовим формуванням встановлюються розпорядженнями місцевих держадміністрацій за поданням військових комісаріатів та доводяться до відома керівників підприємств, установ та організацій у мирний час - через військові комісаріати шляхом вручення відповідних зведених нарядів.

Повернення підприємствам, установам та організаціям транспортних засобів і техніки здійснюється військовими частинами (підрозділами), установами та організаціями військових формувань, для задоволення потреб яких вони залучалися, протягом 30 календарних днів з дати оголошення демобілізації через військові комісаріати, які здійснили таке залучення (п. 30 Положення).

За приписами п. 31 Положення для повернення транспортних засобів і техніки керівники підприємств, установ та організацій, транспортні засоби і техніка яких залучалися під час мобілізації, звертаються до військового комісаріату за місцем їх залучення з відповідною заявою.

Отже, наведеними положеннями чинного законодавства визначено певний порядок повернення підприємству транспортного засобу, яке було залучено для задоволення потреб військових формувань.

Слід зазначити, що Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Разом з тим зазначеним Законом передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до ст.11 цього Закону рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України.

Отже, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Пунктами 1, 3, 4 Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом №113-VIII від 15.01.2015 року, постановлено:

- оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію (далі мобілізація) у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом;

- здійснити призов військовозобов`язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву;

- провести у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію».

Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15/2015 року та визначені ним заходи, направлені на реагування на загрози національній безпеці держави, спрямований на проведення протягом 2015 року часткової мобілізації; здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, а в частині демобілізації стосується лише звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію» і ніяк не стосується залучених по мобілізації транспортних засобів.

Доводи скаржника про те, що Указом Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 оголошено демобілізацію військовослужбовців, у зв`язку з чим спірні транспортні засоби, які належать йому на праві власності, підлягають поверненню власнику, спростовуються вищевикладеним.

Аналіз положень Указів Президента України від 14.01.2015 року №15/2015, від 25.03.2016 року №115/2016, від 24.06.2016 року №271/2016, від 26.09.2016 року №411/2016 про звільнення в запас військовослужбовців у березні-квітні, червні-липні, вересні-жовтні 2016 року свідчить, що проводилася ротація військовослужбовців.

Видані Президентом України Укази про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указів Президента України «Про часткову мобілізацію» не містять положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосуються лише проведення звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу (тобто рішення про демобілізацію) не приймав.

Також була сформована правова позиція Верховним Судом щодо тлумачення поняття «особливий період», яка була зазначена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №640/4439/16-ц; від 21.02.2018 року у справі №211/1546/16-ц (касаційне провадження №61- 4255св18) та інших.

Необґрунтованими є твердження апелянта про те, що вилучення у позивача майна було незаконним, оскільки воєнний або надзвичайний стан в Україні чи окремих її місцевостях не оголошувався, а відтак, зазначений транспортний засіб не міг бути примусово відчужений у власника відповідно до ч. 2 ст. 353 Цивільного кодексу України. Так, вищевикладені законодавчі положення передбачають можливість вилучення майна не тільки під час воєнного або надзвичайного стану, а і у особливий період, який, як вище згадувалось, триває в Україні з 2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року №1921 затверджено Положення про військово-транспортний обов`язок (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2017 року №405) (Положення №1921), відповідно до пунктів 2 та 5 якого військово-транспортний обов`язок встановлюється з метою забезпечення потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань (далі - військові формування) на період мобілізації та у воєнний час у транспортних засобах. Вилучення (відчуження) транспортних засобів здійснюється районними (міськими) військовими комісаріатами на підставі розпоряджень місцевих держадміністрацій в обсягах лімітів та відсоткових норм вилучення, затверджених Кабінетом Міністрів України, як окремо, так і у складі спеціальних формувань, які передаються військовим формуванням на період мобілізації та у воєнний час.

Ліміти вилучення (відчуження) транспортних засобів за типами та марками (крім мотоциклів і гужового транспорту) для підприємств, установ, організацій, районів і міст встановлюються у мирний час відповідними місцевими держадміністраціями за поданням військових комісаріатів (пункт 11 Положення №1921).

Матеріали справи свідчать, що ліміти вилучення (відчуження) транспортних засобів місцевими держадміністраціями за поданням військових комісаріатів не затверджувались. Проте, слід врахувати, що вилучення спірних транспортних засобів провадилось у відповідності до норм чинного законодавства та під час дії особливого режиму.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що умови, за настання яких передбачено повернення транспортних засобів, залучених під час мобілізації не настали, у зв`язку з чим правомірно та обґрунтовано відмовив у задоволені позову у даній справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2020 року у справі №922/3714/19 без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Колодязнянське» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 15.10.2020 року у справі №922/3714/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25 січня 2021 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов