РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2021Справа № 910/8982/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЬСЬКИЙ ЕНЕРГОКОНСАЛТИНГ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "29 ЕЛЕМЕНТ"

про стягнення 147447,00 грн

представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЬСЬКИЙ ЕНЕРГОКОНСАЛТИНГ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "29 ЕЛЕМЕНТ" про стягнення 147447,00 грн, з яких: 141000,00 грн - сума основного боргу, 6447,00 грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з поставки товару за рахунками: №417 від 26.09.2018, №356 від 05.09.2018, №357 від 05.09.2018, №350 від 04.09.2018, №351 від 11.09.2018, у зв`язку із чим позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 141000,00 грн заборгованості, а також нарахованих на підставі ст.625 ЦК України 3% річних у сумі 6447,00 грн.

Господарський суду міста Києва ухвалою від 01.07.2020 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 30.07.2020.

27.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали від 01.07.2020.

У судове засідання 30.07.2020 представники сторін не з`явилися.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.07.2020 зупинено провадження у справі №910/8982/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЬСЬКИЙ ЕНЕРГОКОНСАЛТИНГ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "29 ЕЛЕМЕНТ" про стягнення 147447,00 грн до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 918/631/19 та оприлюднення повного тексту постанови.

26.10.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, оскільки 20.10.2020 в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.11.2020 поновив провадження у справі №910/8982/20, призначено підготовче судове засідання у справі № 910/8982/20 на 26.11.2020.

У підготовчому засіданні 26.11.2020 суд продовжив підготовче провадження у справі №910/8982/20 на 30 днів, підготовче засідання у справі призначив на 15.12.2020.

14.12.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 15.12.2020 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.01.2021.

16.12.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

Представник позивача у судове засідання 21.01.2021 не з`явився.

Представник відповідача у судове засідання 21.01.2021 не з`явився.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи по суті ухвала суду від 15.12.2020 направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також у відповідності до ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Відповідно до інформації розміщеної на офіційному сайті ПАТ "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення № 530 з направлення відповідачу ухвали суду від 15.12.2020, остання відповідачу не вручена та повернута на адресу суду поштовим відділенням зв`язку.

Отже, у відповідності до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи по суті без участі представника відповідача.

Згідно із ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст.222 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.240 ГПК України).

Частиною п`ятою статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до матеріалів справи, згідно із усною домовленістю між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЬСЬКИЙ ЕНЕРГОКОНСАЛТИНГ" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "29 ЕЛЕМЕНТ" (відповідач), відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу продукцію.

Згідно із матеріалами справи, відповідач виставив позивачу рахунки на оплату на загальну суму 177188,20 грн, а саме: №417 від 26.09.2018 на суму 25500,00 грн, №356 від 05.09.2018 на суму 41914,00 грн, №357 від 05.09.2018 на суму 64729,20 грн, №350 від 04.09.2018 на суму 20680,00 грн, №351 від 04.09.2018 на суму 24365,00 грн.

Позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 177188,20 грн, в підтвердження чого позивачем було надані платіжні доручення №18834 від 02.11.2018 на суму 25500,00 грн (оплачено рахунок №417 від 26.09.2018); №14687 від 14.09.2028 на суму 41914,00 грн (оплачено рахунок №356 від 05.09.2018); №14657 від 14.09.2018 на суму 64729,20 грн (оплачено рахунок №357 від 05.09.2018); №14658 від 14.09.2018 на суму 24365,00 грн (оплачено рахунок №351 від 04.09.2018); №14660 від 14.09.2018 на суму 20680,00 грн (оплачено рахунок №350 від 04.09.2018).

Згідно із видатковими накладними №167 від 25.09.2018 на суму 4757,40 грн, №168 від 25.09.2018 на суму 230,00 грн, №173 від 27.09.2018 на суму 230,00 грн, №186 від 06.11.2018 на суму 29371,80 грн відповідачем здійснено часткову поставку оплаченого позивачем товару на суму 34589,20 грн.

Також згідно із випискою з рахунку позивача з 01.01.2019 по 08.12.2020 відповідач здійснив повернення на корись позивача 1599,00 грн суми попередньої оплати.

30.10.2019 позивач направив відповідачу вимогу вих.№1741 від 21.10.2019 у якій вимагав протягом 7 (семи) банківських днів з дня отримання цієї претензії повернути суму коштів за непоставлений товар.

Оскільки відповідач поставку оплаченого позивачем товару здійснив частково, суму попередньої оплати у повному обсязі не повернув, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 141000,00 грн заборгованості, а також нарахованих 3% річних у сумі 6447,00 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно із ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У матеріалах справи наявні виставлені відповідачем позивачу рахунки на оплату: №417 від 26.09.2018, №356 від 05.09.2018, №357 від 05.09.2018, №350 від 04.09.2018, №351 від 04.09.2018 на загальну суму 177188,20 грн.

Позивач перерахував на користь відповідача 177188,20 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: №18834 від 02.11.2018, №14687 від 14.09.2028, №14657 від 14.09.2018, №14658 від 14.09.2018, №14660 від 14.09.2018.

У відповідності ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ураховуючи наведені приписи законодавства, суд дійшов висновку, що сторони, у порядку ст.181, 265 Господарського кодексу України та ст.205, 207, 639 Цивільного кодексу України досягли згоди щодо укладення договору поставки у спрощений спосіб шляхом направлення відповідачем рахунків на оплату на загальну суму 177188,20 грн та оплати позивачем рахунків.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч.4 ст.267 Господарського кодексу України у разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило, квартал, а виробів народного споживання, як правило, - місяць. Сторони можуть погодити в договорі також графік поставки (місяць, декада, доба тощо).

Згідно із ст.663, ч.1 ст.530 ЦК України ч.4 ст.267 ГК України поставка товару мала здійснюватися у наступні строки: згідно із рахунком № 417 від 26.09.2018 до 26.12.2018; згідно із рахунком № 356 від 05.09.2018 - до 05.12.2018; згідно із рахунком № 357 від 05.09.2018 - до 05.12.2018; згідно із рахунком № 350 від 04.09.2018 - до 04.12.2018; згідно із рахунком № 351 від 11.09.2018 - до 11.12.2018.

Як підтверджено наявними у матеріалах справи видатковими накладними №167 від 25.09.2018 на суму 4757,40 грн, №168 від 25.09.2018 на суму 230,00 грн, №173 від 27.09.2018 на суму 230,00 грн, №186 від 06.11.2018 на суму 29371,80 грн відповідачем здійснено часткову поставку оплаченого позивачем товару на суму 34589,20 грн.

Також згідно із випискою з рахунку позивача з 01.01.2019 по 08.12.2020 відповідач здійснив повернення на користь позивача 1599,00 грн суми попередньої оплати.

Отже, сума непоставленого відповідачем позивачу товару становить 141000,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Судом також встановлено, що 30.10.2019 позивач направив відповідачу вимогу вих.№1741 від 21.10.2019 у якій вимагав протягом 7 (семи) банківських днів з дня отримання цієї претензії повернути суму коштів за непоставлений товар.

При цьому судом враховано, що у зазначеній претензії міститься посилання на договір №14-П від 04.09.2018. Однак, за поясненнями позивача договір №14-П від 04.09.2018 між сторонами не укладався та зазначений у претензії помилково. Окрім того, рахунки на оплату, платіжні доручення не містять будь-яких посилань на договір №14-П від 04.09.2018. Доказів існування між сторонами правових відносин на підставі договору №14-П від 04.09.2018 відповідач суду не надав.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріали справи не містять доказів поставки позивачу товару на суму 141000,00 грн.

При цьому суд зазначає, що обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З урахуванням наведеного, тягар доведення належного виконання відповідачем свого обов`язку з поставки товару, несе відповідач як боржник у цьому зобов`язанні.

Обставин наведених позивачем у позові відповідач не спростував. Доказів поставки оплаченого позивачем товару на суму 141000,00 грн чи повернення грошових коштів відповідачем не надано.

Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання з перерахування відповідачу попередньої оплати, а відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з поставки в повному обсязі оплаченого позивачем товару, з огляду на що, за висновками суду, у позивача в силу положень ст.693 ЦК України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати недопоставленого товару.

З огляду на вище встановлені судом обставини, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів повернення відповідачем грошових коштів у розмірі 141000,00 грн або поставки товару на вказану суму, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 141000,00 грн.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 3% річних у сумі 6447,00 грн, нарахованих за кожним рахунком окремо за періоди з 26.12.018 по 16.06.2020, з 05.12.2018 по 16.06.2020, з 05.12.2018 по 16.06.2020, з 04.12.2018 по 16.06.2020, з 04.12.2018 по 16.06.2020, суд дійшов висновку про наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, у постачальника (відповідача) виникло зобов`язання повернути покупцю (позивачу) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, частини першої статті 530 Цивільного кодексу України з наступного дня після спливу строку поставки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

З огляду на правову природу правовідносин сторін суд дійшов висновку, що у даному випадку наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Перевіривши розрахунок 3% річних судом встановлено, що позивачем допущені помилки при нарахуванні щодо визначення початку прострочення виконання зобов`язання, оскільки з огляду на визначені вище строки виконання зобов`язання, нарахування 3% річних слід здійснювати за кожним рахунком окремо з 27.12.018, з 06.12.2018 та з 05.12.2018.

За перерахунком суду сума 3% річних становить 6435,41 грн, а тому позовна вимога позивача про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЬСЬКИЙ ЕНЕРГОКОНСАЛТИНГ".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "29 ЕЛЕМЕНТ" (02660, місто Київ, ВУЛИЦЯ ХОТКЕВИЧА ГНАТА, будинок 5, офіс 202, ідентифікаційний код 41017157) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОДІЛЬСЬКИЙ ЕНЕРГОКОНСАЛТИНГ" (21022, Вінницька обл., місто Вінниця, ВУЛИЦЯ ЕНЕРГЕТИЧНА, будинок 5, ідентифікаційний код 36830374) заборгованість у сумі 141000,00 грн, 3% річних у сумі 6435,41 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2211,41 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 29.01.2021.

Суддя С. О. Турчин