СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2021 р. Справа № 922/3530/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.

при секретарі Семенові О.Є.,

за участю представників сторін:

прокурора - Трофіменко О.О. - на підставі службового посвідчення від 03.12.2020р. №058452,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області, м.Харків, (вх.№2468 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2020р. у справі №922/3530/19 (суддя Калантай М.В., ухвалене в м.Харків об 11:17год., дата складення повного тексту - 16.03.2020р.)

за позовом: Заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, Харківська область, м. Ізюм,

до 1-го відповідача: Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, м.Харків

до 2-го відповідача: Фізичної особи ОСОБА_1 , Харківська область, с. Кіндрашівка,

до 3-го відповідача: Фермерського господарства "Ранг", Харківська область, с. Кіндрашівка,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні другого відповідача - Фермерського господарства "Приоскільне", Харківська область, с. Кіндрашівка,

про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди, суборенди земельної ділянки, скасування їх державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

31.10.2019р. Заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, Фізичної особи ОСОБА_1 , Фермерського господарства "Ранг", в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області "Про передачу в оренду земельної ділянки" від 26.09.2014р. № 2310-СГ;

- визнати недійсним, укладений 21.11.2014р. між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки;

- визнати недійсним, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Ранг" договір суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та скасувати державну реєстрацію права суборенди земельної ділянки;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0611 вартістю 304411,07грн. державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що наказ Головного управління Держземагентства у Харківській області від 26.09.2014р. №2310-СГ було прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, у зв`язку з чим надання у користування (оренду) ОСОБА_2 , а в подальшому в суборенду ФГ "Ранг" земельної ділянки відбулося незаконно.

Зокрема, гр. ОСОБА_1 при зверненні з заявою про надання в оренду земельної ділянки не було підтверджено наявності в нього необхідної матеріально-технічної бази для обробітку такої площі землі (найманих працівників, сільськогосподарської техніки тощо), а Головне управління Держземагентства у Харківській області не пересвідчилося в дійсності волевиявлення гр. ОСОБА_1 на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства, не перевірило, чи матиме можливість фермерське господарство, створене заявником, обробляти орендовані землі, чи буде досягнута законна мета оренди земельних ділянок, тобто чи насправді виникли та існують законні сподівання на здійснення майнового права - оренду землі, чи є такі сподівання практичними в своїй реалізації.

Зі змісту положень Закону України "Про фермерське господарство" встановлено, що останній передбачає особисту участь засновників фермерського господарства (голови) та членів у веденні фермерського господарства з метою реалізації їх ініціатив у сфері товарного сільськогосподарського виробництва, проте гр. ОСОБА_1 06.01.2017р. передав земельну ділянку в суборенду ФГ "Ранг".

Отже, дії 2-го відповідача були спрямовані для отримання ФГ "Ранг" в користування земельної ділянки за спрощеною процедурою, а саме без проведення земельних торгів (аукціону), що передбачені статтями 124, 134 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на той час), 2-ий відповідач не мав жодних намірів на створення фермерського господарства та використання земель за призначенням.

Також прокурор вказував на те, що не дивлячись на те, що 09.09.2016р. гр. ОСОБА_1 було зареєстровано ФГ "Приоскільне", дії з передачі земельних ділянок в суборенду були здійснені ОСОБА_1 як фізичною особою, що є порушенням вимог ст. 14 Закону України "Про фермерське господарство", оскільки лише фермерське господарство, як юридична особа може передавати земельні ділянку в суборенду.

Проте, вищевказаний факт було залишено поза увагою 1-им відповідачем при наданні гр. ОСОБА_1 згоди на передачу спірної землі в суборенду, у зв`язку з чим, договір суборенди є недійсним та підлягає скасуванню.

Факт відсутності наміру гр. ОСОБА_1 використовувати земельну ділянку для ведення фермерського господарства, на думку прокурора також підтверджується інформацією ГУ ДФС у Харківській області, відповідно до якої ОСОБА_1 декларації з земельного податку за 2014-2017 роки до Салтівської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області не подавав, а отже фактично до використання земельних ділянок не приступав.

Таким чином, прокурор вважав, що наявність рішення уповноваженого органу про надання земельної ділянки є обов`язковою передумовою укладення договору оренди землі, що перебуває у державній і комунальній власності. А визнання недійсним рішення, на підставі якого укладено договір оренди землі, є підставою для визнання недійсним такого договору.

Оскільки оспорюваний правочин укладено на підставі наказу ГУ Держземагенства у Харківській області, що підлягає визнанню недійсними, то на думку прокурора, договір оренди землі та договір суборенди, в силу приписів статей 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, також підлягають визнанню недійсними.

Крім того, прокурором у позові було заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності та про поновлення строку звернення до суду, при цьому, прокурор посилався на те, що він не є учасником спірних правовідносин, а з документів, які наявні в загальному доступі, в тому числі даних публічної кадастрової карти України на офіційному веб-сайті зазначені вище порушення законодавства не вбачаються. Такі порушення, що свідчать про незаконність надання ОСОБА_1 земельних ділянок для ведення фермерського господарства та, в подальшому, їх передача в суборенду ФГ "Ранг" прокурором виявлено лише за результатами опрацювання листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 11.10.2017р. №10-20-14-14673/0/19-17 та доданих до нього документів, які Ізюмська місцева прокуратура отримала 26.10.2017р.

Щодо підстав звернення до суду з самостійним позовом в інтересах держави прокурор зазначив про те, що порушення інтересів держави полягає в недотриманні Головним управлінням Держземагентства у Харківській області вимог законодавства, що призвело до незаконної передачі у користування ОСОБА_1 , а згодом в суборенду ФГ «РАНГ» без проведення обов`язкових земельних торгів (аукціону), чим підривається авторитет держави в особі органів виконавчої влади, які уповноваженні на виконання функцій держави та реалізації державної політики на конкретній території.

Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є органом, уповноваженим державою на здійснення державною нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частин дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, у т.ч. законності укладення цивільно-правових угод з цих питань, є відповідачем у даній справі, прокурор звернувся до суду з відповідним позовом самостійно.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.03.2020р. у справі №922/3530/19 відмовлено в задоволенні позову Заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області Фізичної особи ОСОБА_1 та Фермерського господарства "Ранг", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні другого відповідача - Фермерського господарства "Приоскільне", про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди, суборенди земельної ділянки, скасування їх державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Відповідні висновки місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області "Про передачу в оренду земельної ділянки" від 26.09.2014 № 2310-СГ мотивовані тим, що заява, що була надана ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Харківській області для отримання земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, є такою, що відповідає вимогам Закону України "Про фермерське господарство", а тому підстави для відмови у наданні земельної ділянки ОСОБА_1 були відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог прокурора в частині визнання недійсним договору оренди землі від 21.11.2014р. та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, господарський суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що вони фактично ґрунтуються на твердженні про незаконність наказу від 26.09.2014р. №2310-СГ, а також на припущенні, що фактично ОСОБА_1 не мав на меті використання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Прокурор вважав, що дії 2-го відповідача були спрямовані для отримання ФГ "Ранг" в користування земельної ділянки за спрощеною процедурою, а саме без проведення земельних торгів (аукціону), що передбачені статтями 124, 134 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), проте, під час розгляду даної справи, доводи про незаконність наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області "Про передачу в оренду земельної ділянки" від 26.09.2014р. №2310-СГ не знайшли свого підтвердження.

Крім того, судом було відмовлено в задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки оскільки зазначена вимога є похідною від вимоги про визнання договору оренди землі недійсним, вона також не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 та ФГ "Ранг" договору суборенди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права суборенди земельної ділянки господарський суд першої інстанції зазначив про те, що право гр. ОСОБА_1 на передачу земельної ділянки в суборенди за умови надання згоди орендодавцем було прямо передбачено п.32 Договору оренди землі, у звязку із чим, суд дійшов висновку про правомірність дій ОСОБА_1 , який звернувся до орендодавця з відповідною заявою від 07.12.2016р.

Судом було зазначено про те, що прокурором, окрім посилань на незаконність наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області від 26.09.2014р. №2310-СГ, які були відхилені судом, не було наведено інших підстав, у розумінні статті 203 Цивільного кодексу України, для визнання договору суборенди від 06.01.2017р. недійсним. Оскільки вимога про скасування державної реєстрації права суборенди земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання договору суборенди земельної ділянки недійсним, суд також дійшов висновку про відмову в її задоволенні.

Окрім викладеного, господарським судом першої інстанції було зазначено про те, що прокурор правомірно звернувся з даним позовом безпосередньо в інтересах держави, а також навів у позові відповідне обґрунтування підстав для звернення до суду.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2020 року у справі та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилався на те, що відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що чинне законодавство не містить застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину, як і не містить обмежень щодо кількості таких ділянок; не встановлює обов`язку ГУ Держземагенства у Харківській області пересвідчитись в дійсності волевиявлення заявника (громадянина, який звертається з заявою про надання земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства), наявності в нього бажання створити фермерське господарство, спроможності вести господарство такого виду.

Проте, всупереч вимогам статті 14 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд першої інстанції розглянув справу поза межами заявлених прокурором вимог, зокрема, обставин на які прокурор посилався як на підставу матеріально - правових вимог.

Прокурор наголошував, що спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 14,2449 га опинилась в користуванні Фермерського господарства "Ранг" без проведення земельних торгів; зміст правового регулювання загальних засад та порядку діяльності фермерського господарства свідчить про необхідність особистої участі засновників фермерського господарства (голови) та його членів у веденні фермерського господарства з метою реалізації їх ініціатив у сфері товарного сільськогосподарського виробництва.

Посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.02.2016 року у справі №6-2902цс15, від 11.05.2016 року у справі №6-2903цс15, від 18.05.2016 року у справі №6-248цс16, відповідно до яких без конкурентних засад (земельних торгів) земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства лише громадянам, а отримання саме громадянином права на земельну ділянку є передумовою для створення ним юридичної особи - фермерського господарства; відсутність у заяві хоча б однієї з умов, необхідних для підтвердження права на отримання земельної ділянки є підставою для відмови у її задоволенні, прокурор зазначав, що жодних складових обґрунтування розмірів земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства заява гр. ОСОБА_1 від 11.09.2014р. про надання земельних ділянок в користування не містить та є штучною підставою для незаконного отримання спірної земельної ділянки для інших, ніж ведення фермерського господарства, цілей.

Крім того, на думку прокурора, господарським судом першої інстанції не було досліджено інформацію ГУ ДФС у Харківській області від 08.12.2019р. №142/2/9/20-40-13-05-15, відповідно до якої ОСОБА_1 декларації земельного податку за 2014-2017 року до Салтівської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області не подавав; дії ОСОБА_1 були спрямовані для отримання ФГ "Ранг" в користування земельної ділянки за спрощеною процедурою, а саме без проведення земельних торгів (аукціону), що передбачено ст.ст. 124,134 ЗК України, а сам ОСОБА_1 не мав жодних намірів на використання земель за призначенням.

Всупереч вимогам статті 76 Господарського процесуального кодексу України, господарським судом першої інстанції не було надано оцінки належним доказам щодо відсутності зареєстрованої за ОСОБА_1 сільськогосподарської техніки, самохідних машин та механізмів для обробітку землі - листу Головного управління Держпродспоживслужби у Харківській області від 27.11.2017р. №7.0/11349.

Окрім викладеного, прокурор посилався на те, що господарським судом першої інстанції в порушення вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України не було надано належної оцінки поданим прокурором доказам того, що дозвіл на розробку землевпорядної документації не надавався, компетентними органами згідно з вимогами статей 185, 186, 186-1 Земельного кодексу України не погоджувався та ГУ Держземагенства у Харківській області не затверджувався.

Крім того, в порушення вимог статей 11, 14, 236 Господарського процесуального кодексу України, місцевим господарським судом не було надано належної оцінки доводам прокурора, що ГУ Держземагенства у Харківській області, всупереч вимогам ст. ст. 122, 123, 124, 134, 186, 186-1 ЗК України, ст. ст. 7, 8, 14 Закону України "Про фермерське господарство" видано наказ від 26.09.2014 року №2310-СГ без розгляду належним чином розробленої, погодженої та затвердженої землевпорядної документації, незаконно передано у користування ОСОБА_1 , а в подальшому - ФГ "Ранг" земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення, площею 14, 2449 га.

Постановою Східного апеляційного господарського суду 10.06.2020р. у справі №922/3530/19 задоволено частково апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області; скасовано рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2020р. у справі №922/3530/19; провадження у справі №922/3530/19 закрито.

Відповідні висновки суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що ході розгляду даної справи судом було встановлено, що Фермерське господарство "Ранг" не пов`язано із спірною земельною ділянкою, не зверталось за її отриманням у встановленому законодавством порядку; спірна земельна ділянка останньому ніколи не виділялась і не передавалась.

Спірна земельна ділянка була надана в оренду гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства (право оренди зареєстроване саме за фізичною особою), проте після укладення відповідного договору оренди ОСОБА_1 не створив фермерського господарства, а передав цю ділянку в суборенду Фермерському господарству "Ранг".

У зв`язку із чим, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що за обставинами і суб`єктним складом цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Верховного Суду від 09.09.2020р. у справі №922/3530/19 задоволено касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області; скасовано постанову Східного апеляційного господарського суду від 10 червня 2020 року у справі № 922/3530/19; справу № 922/3530/19 направлено до господарського суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав про те, що позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до змісту спірних правовідносин та суб`єктного складу сторін спору як таких, що виникли на підставі Закону № 973-IV та пов`язані з реалізацією громадянином своїх прав на створення фермерського господарства, що є формою підприємницької діяльності.

Отже, висновки апеляційного господарського суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України не відповідають наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.09.202р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2020р. у справі №922/3530/19; встановлено сторонам у справі строк до 04.11.2020р. для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання та призначено справу до розгляду на 09.11.2020р.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2020р. оголошено перерву до 23.11.2020р.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2020р. у зв`язку із відпусткою судді Лакізи В.В., для розгляду справи №922/3530/19 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В. , суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.

23.11.2020р. 1-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із запровадженням карантину у місті Харкові та надзвичайної ситуації у Харківській області (вх.№11472).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2020р. оголошено перерву до 21.12.2020р.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2020р. оголошено в судовому засіданні перерву до 18.01.2021р.

15.01.2021р. 3-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні його представника - голови ФГ «Ранг» - Радькова С.М. (вх.№465).

18.01.2021р. 2-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду письмові пояснення (вх.№541), в яких зазначає, що при розгляді даної справи суд має застосувати положення статті 226 Господарського процесуального кодексу України та залишити позовну заяву прокурора без розгляду.

18.01.2021р. 1-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду клопотання про зупинення провадження у даній справі (вх.№535), в якому просить суд зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №922/1830/19.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 18.01.2021р. головуючий оголосив, що 15.01.2021р. 3-им відповідачем було подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні його представника - голови ФГ «Ранг» - Радькова С.М. та запитав ставлення прокурора щодо заявленого клопотання.

Прокурор пояснив, що вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника 3-го відповідача та залишив вирішення питання щодо заявленого клопотання на розсуд суду.

Розглянувши клопотання 3-го відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Згідно матеріалів справи, 3-ий відповідач належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги.

Наведені 3-им відповідачем причини неявки в судове засідання його представника судова колегія не визнає поважними з огляду на те, що 3-ий відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого свого представника з числа як своїх працівників, з урахуванням вимог статті 56 Господарського процесуального кодексу України, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 73-74 Господарського процесуального кодексу України), проте, позивачем суду таких доказів не надано.

3-ий відповідач також не був позбавлений права звернутись до суду із клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення відповідного клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, головуючий також оголосив, що 18.01.2021р. 1-им відповідачем було подано до апеляційного господарського суду клопотання про зупинення провадження у даній справі (вх.№535), в якому просить суд зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №922/1830/19 та запитав ставлення прокурора щодо заявленого клопотання.

Прокурор пояснив, що заперечує проти задоволення заявленого клопотання та вважає, що підстави зупинення провадження у даній справі відсутні.

Розглянувши клопотання 1-го відповідача про зупинення провадження у справі, судова колегія дійшла висновку про його відхилення, з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування наявності підстав для задоволення зазначено клопотання 1-ий відповідач посилається на те, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 03.12.2020р. було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 922/1830/19 за позовом: Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області до ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ФГ «Скосогорівка» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди, визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки, зобов`язання повернення земельних ділянок.

Передаючи вказану справу на розгляд Великої Палати Верхового Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду виходила з того, що у даній справі існує виключна правова проблема, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики щодо юрисдикції вказаного спору.

Враховуючи те, у даній справі позов заявлено заступником керівника Ізюмської місцевої прокуратури в інтересах держави, з метою дотримання єдності судової практики щодо юрисдикції справ такої категорії, 1-ий відповідач вважає, що наявні всі правові підстави для зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №922/1830/19.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Лише саме по собі зазначення про пов`язаність певної справи зі справою, що розглядається іншим судом, не може бути підставою для застосування пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд повинен з`ясувати як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, та чим обумовлена неможливість розгляду даної справи.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення. Ці обставини мають бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду певної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. В даному випадку йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову тощо.

Судова колегія зазначає, що предметом позову у справі №922/1830/19 є вимога Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області до ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ФГ «Скосогорівка» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди, визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки, зобов`язання повернення земельних ділянок.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 03.12.2020р. у справі №922/1830/19 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначено про те, що висновки щодо належності до цивільної юрисдикції спорів, пов`язаних із повторним наданням без проведення земельних торгів в оренду земельної ділянки існуючому фермерському господарству шляхом надання в оренду додаткової земельної ділянки існуючому фермерському господарству сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №619/1680/17-ц, від 03.04.2019 у справі №621/2501/18, від 15.01.2020 у справі №698/119/18.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі №357/1180/17, від 20.03.2019р. у справі №619/1680/17-ц, від 03.04.2019р. у справі №621/2501/18, від 15.01.2020р. у справі №698/119/18, стосовно належності до цивільної юрисдикції спорів про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, оскільки, на думку колегії суддів, такі спори повинні розглядатися в порядку господарського судочинства.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що в межах розгляду даної справи Верховним Судом у постанові від 09.09.2020р. вже було вирішено питання щодо юрисдикції даного спору.

Зокрема, Верховним Судом було зазначено, що позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до змісту спірних правовідносин та суб`єктного складу сторін спору як таких, що виникли на підставі Закону № 973-IV та пов`язані з реалізацією громадянином своїх прав на створення фермерського господарства, що є формою підприємницької діяльності.

Таким чином, висновки апеляційного господарського суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України не відповідають наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Касаційного господарського суду також звернула увагу на порушення норм процесуального права (статті 75, 236 Господарського процесуального кодексу України), що були допущені апеляційним господарським судом і полягали у неврахуванні висновку Великої Палати Верховного Суду, який було викладено у постанові від 26.06.2019р. у справі №628/778/18 (між тими ж сторонами і з тих же підстав) і у якій вже зроблено висновок про віднесення цього спору до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки, як було зазначено вище, в межах розгляду даної справи Верховним Судом вже було вирішено питання щодо юрисдикції даного спору, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання 1-го відповідача про зупинення провадження у даній справі та відмовляє в його задоволенні.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, що представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а прокурор з`явився в судове засідання, та надав пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2019р. Заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (надалі - перший відповідач), Фізичної особи ОСОБА_1 (надалі - другий відповідач), Фермерського господарства "Ранг" (надалі - третій відповідач), в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області "Про передачу в оренду земельної ділянки" від 26.09.2014р. №2310-СГ;

- визнати недійсним, укладений 21.11.2014 між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки;

- визнати недійсним, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Ранг" договір суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та скасувати державну реєстрацію права суборенди земельної ділянки;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0611 вартістю 304411,07грн. державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (т.1 а.с.5-71).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Системне тлумачення статті 53 Господарського процесуального кодексу України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999р. №3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

У постанові від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків щодо застосування норм права:

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, а також у разі його відсутності. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший, другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру");

- наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідний компетентний орган. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру");

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача;

- оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень у компетентного органу здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах;

- якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність компетентного органу, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в якості підстав для звернення до суду з самостійним позовом в інтересах держави прокурор зазначив про те, що порушення інтересів держави полягає в недотриманні Головним управлінням Держземагентства у Харківській області вимог законодавства, що призвело до незаконної передачі у користування ОСОБА_1 , а згодом в суборенду ФГ «РАНГГ» без проведення обов`язкових земельних торгів (аукціону), чим підривається авторитет держави в особі органів виконавчої влади, які уповноваженні на виконання функцій держави та реалізації державної політики на конкретній території.

Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є органом, уповноваженим державою на здійснення державною нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частин дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, у т.ч. законності укладення цивільно-правових угод з цих питань, є відповідачем у даній справі, прокурор звернувся до суду з відповідним позовом самостійно.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що відповідно до положень статті 14 Конституції України, статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За змістом статті 116 вказаного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Положеннями статті 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Виходячи із наведених вище положень статті 13 Конституції України статті 116 Земельного кодексу України рішення відповідного органу щодо набуття права на землю із земель державної та комунальної власності є формою його волевиявлення прав на землю та слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

У своїй постанові від 19.06.2018р. у справі № 916/1979/13 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога про визнання рішення незаконним у спорі, що виник із земельних правовідносин, може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею16 Цивільного кодексу України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 16 частини 2 пункту 2 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

У справі №344/13170/17 Верховний Суд у своїй постанові від 11.04.2018р. виклав правову позицію про те, що рішення відповідного органу із земельних питань, на підставі якого укладено договір оренди землі, тобто виникли суб`єктивні права та обов`язки, які були реалізовані, не може бути самостійно скасоване таким органом.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 17 березня 2015 року (справа № 21-38а15), а також в постановах від 18 листопада 2014 року (справа № 21-438а14) та 4 червня 2013 року (справа № 21-64а13).

Отже, вимога про визнання незаконним та скасування наказу, заявлена у цій справі, не є обов`язковою для реалізації права на захист.

За вказаних обставин у спірних правовідносинах Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не позбавлене права звернутися до суду з відповідним позовом про визнання недійсними спірних договорів оренди та суборенди земель, незважаючи на наявність вищевказаного наказу цього органу про передачу в оренду земельної ділянки, та навести підстави, за яких вважало би видачу такого наказу незаконним, а суд під час розгляду такого позову не позбавлений права надати правову оцінку такому наказу, який є, фактично, письмовою формою волевиявлення особи, яка діє від імені власника землі у спірних правовідносинах. При цьому така вимога, як визнання рішення незаконним, не є обов`язковою у спорі, що виник із земельних правовідносин.

Крім того, відповідно до положень статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1). Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2).

Згідно статті 43 цього Кодексу учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1).

Ці положення процесуального законодавства стосуються у рівній мірі усіх учасників судового процесу без виключення, отже і прокурора.

Із наведених норм права та із положень статті 215 Цивільного кодексу України вбачається, що одна із сторін правочину або інша заінтересована особа може звернутися у суд із позовом про визнання недійсним правочину.

Отже, виходячи із наведених норм права, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, яке прокурор визначив в якості відповідача у даній справі, не позбавлене права звернутися у суд із вказаним позовом і до повноважень прокурора не віднесено позбавлення його такого права.

Таким чином, на виконання частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор був зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідний орган Держгеокадастру, який мав розглянути таке звернення та вжити заходів щодо захисту інтересів держави. Лише не вжиття таких заходів у розумний строк з боку вказаного органу або немотивована відмова вжити такі заходи є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності, і дають підстави прокурору для звернення з позовом до суду в інтересах держави.

Аналогічна правова позиція щодо правомірності звернення прокурора до суду з відповідним позовом (між тими ж сторонами і з тих же підстав) викладена у постанові Верховного Суду від 16.12.2020р. у справі №922/534/19.

Разом з тим, до позовної заяви прокурором не було додано доказів здійснення відповідного попереднього повідомлення уповноваженого органу.

Крім того, за положеннями статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

У відзиві на позовну заяву поданому до місцевого господарського суду 21.07.2019р., Головне управління Держгеокадастру у Харківській області наполягало на належності саме йому відповідно до законодавства України повноважень щодо захисту охоронюваних законом інтересів держави в даних правовідносинах, проте прокурором при зверненні з позовом не доведено, що вказаний орган не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження, а тому не підтверджено підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (т.1 а.с.86-90).

Судова колегія зазначає, що згідно зі статтею 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово декларував позицію про те, що вже сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (пункти 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Менчинська проти Росії", пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мартіні проти Франції").

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі №923/129/17, від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17, від 20.09.2018р. у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018р. у справі №906/240/18, від 01.11.2018р. у справі №910/18770/17, від 05.11.2018р. у справі №910/4345/18.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у даній справі, місцевим господарським судом не було досліджено питання наявності підстав для здійснення судового захисту держави Ізюмською місцевою прокуратурою Харківської області.

Якщо прокурор, що звертається до суду в інтересах держави у позовній заяві не обґрунтував наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, то суд повертає позовну заяву без розгляду. Якщо суд помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, відповідний позов залишається без розгляду згідно з зазначених причин, а позовна заява прокурора має бути повернута без розгляду на підставі статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, з метою забезпечення єдності судової практики у питанні застосування положень Господарського процесуального кодексу України у справах за позовами прокурорів Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (залишення позову без розгляду).

Аналогічного висновку щодо застосування наведеної норми процесуального права дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.02.2019р. у справі № 925/226/18.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що ухвалене у даній справі судове рішення не можна визнати законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального права, а позов заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, згідно з викладеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, з огляду на встановлені апеляційним господарським судом обставини, судова колегія вважає, що господарський суд першої інстанції безпідставно розглянув позов керівника Слов`янської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Слов`янської міської ради.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про те, що рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2020р. у справі №922/3530/19 прийнято з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, відповідно, апеляційна скарга Заступника прокурора Харківської області підлягає частковому задоволенню, а позов прокурора - залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст.226, 253-254, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.03.2020р. у справі №922/3530/19 скасувати.

Залишити без розгляду позов заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, Фізичної особи ОСОБА_1 , Фермерського господарства "Ранг" про:

- визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держ3емагенства у Харківській області "Про передачу в оренду земельної ділянки" від 26.09.2014 № 2310-СГ;

- визнання недійсним, укладеного 21.11.2014р. між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 договору оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та скасування державну реєстрацію права оренди земельної ділянки;

- визнання недійсним, укладеного між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Ранг" договору суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та скасування державної реєстрації права суборенди земельної ділянки;

- зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 14,2449 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0611 вартістю 304411,07грн. державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Повний текст постанови складено 25 січня 2021р.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна