ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. Справа№ 910/18315/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Головна Мануфактура"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.10.2020 (повний текст складено - 06.10.2020)

у справі №910/18315/19 (суддя - Усатенко І.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Головна Мануфактура"

про стягнення 62 988, 00 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" (надалі - позивач, АТ "Українська залізниця") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Головна Мануфактура" (надалі - відповідач, скаржник, ТОВ "Головна Мануфактура") про стягнення штрафу у розмірі 62 988,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №Л/НХ-19150/НЮ від 23.04.2019 (надалі - Договір), в частині своєчасної та повної поставки передбаченого Договором товару.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи, що докази які були подані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог є неналежними та не встановлюють обставин, на які посилається позивач.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача штрафні санкції у розмірі 62 988,00 грн та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання за Договором. При цьому умовами вказаного Договору не передбачений обов`язок скріплення заявки на поставку товару електронним цифровим підписом.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ "Головна Мануфактура" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19 повністю та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги з посиланням на приписи Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги" зводяться до того, що заява позивача на поставку товару обов`язково мала містити електронний цифровий підпис (надалі - ЕЦП), а відтак судом першої інстанції помилково взято до уваги докази, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а саме: паперові копії заявки на поставку товару №НХ Льв-1/2982 від 31.05.2019, скріншота веб-сторінки електронної пошти позивача як доказу факту відправлення заявки.

Враховуючи наведене, відповідач заперечує факт прострочення поставки за Договором, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів щодо оформлення та підписання заявки на поставку товару, а тому її не можна вважати чинним документом та таким, що може бути підставою для застосування п. 5.2 Договору щодо початку перебігу п`ятнадцятиденного строку на поставку товару, що в свою чергу, не вводить в дію п. 7.2 Договору щодо нарахування штрафних санкцій.

Окрім того, скаржником до апеляційної скарги долучено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення, з обґрунтуванням причин такого пропуску.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Головна Мануфактура" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2020 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції задоволено, поновлено зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/18315/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Головна Мануфактура" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги ТОВ "Головна Мануфактура" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового рішення за результатами розгляду справи.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Головна Мануфактура" не подав.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 23.04.2019 згідно рішення тендерного комітету від 11.04.2019 протокол №13. Акціонерне товариство "Українська залізниця" (Покупець), в особі начальника відділу складського господарства підрозділу "Служба закупівель і постачання" регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" Назаркевича В.З. та юрисконсульта підрозділу "Служба закупівель і постачання" регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" Поліщака Р.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Головна Мануфактура" було укладено Договір поставки №Л/НХ - 19150/НЮ (Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, постачальник зобов`язується у 2019 році поставити покупцеві товар, зазначений в Специфікації №1 (додаток №1 до Договору), а покупець - прийняти і оплатити такий товар. Предметом поставки є спецодяг Код ДК 021:2015-18130000-9 спеціальний робочий одяг. Кількість товару: 500 комплектів, (визначається у специфікації №1) (п.1.2., 1.3 Договору).

Відповідно до п.п. 3.1. - 3.2. Договору, ціна товару визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України - гривні. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікації №1 (додаток №1). Ціна за одиницю товару визначається у специфікації №1 (додаток №1). Сума цього договору на момент його підписання становить: 314940,00 грн, у тому числі ПДВ 20% 52 490,00 грн.

Відповідно до п. 5.1. - 5.4. Договору, постачальник здійснює поставку товару на умовах DAP за правилами "Інкотермс - 2010", за реквізитами, зазначеними в заявці покупця (реквізити виробничого структурного підрозділу регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця"). Поставка товару проводиться на протязі не більше 15 днів з дати відправлення заявки покупцем (Структурний підрозділ "Служба закупівель і постачання" регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця", електронна адреса покупця () на електронну адресу постачальника (електронна адреса: ). Місце поставки товару: (НХ) Служба закупівель і постачання - код філії 124, 79025, м. Львів, вул.. Широка, 2., т. . Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання - передачі товару.

За умовами п.п. 6.1.2-6.2.2 Договору покупець зобов`язаний приймати поставлений товар згідно акту приймання - передачі товару. Покупець має право контролювати поставку товарів у строки, встановлені цим договором.

Відповідно до п. 6.3.1. Договору, постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

Згідно п. 7.1.- 7.3. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором. За прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 20% від вартості непоставленого товару. У випадку постачання постачальником товару без заявки покупця, товар приймається на відповідальне зберігання. У цьому випадку постачальник зобов`язаний укласти договір зберігання з покупцем та сплатити покупцеві вартість зберігання товару по пред`явленому рахунку.

Пунктом 10.1. Договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019.

Відповідно до п. 13.1. Договору, невід`ємною частиною цього договору є: специфікація №1 (додаток № 1). Технічний опис (додаток №2)

Сторонами даного спору не заперечувався факт підписання Специфікації №1 (додаток №1 до Договору №Л/НХ-19150/НЮ від 23.04.2019, відповідно до якої, поставці підлягали костюми чоловічі літні "Енергетик-Л" у кількості 500 шт., загальною вартістю 314 940,00 грн.

Позивачем на електронну адресу відповідача було надіслано заявку на поставку товару від 31.05.2019 №НХ-МВ-1/2982, у якій АТ "Українська залізниця" просило ТОВ "Головна Мануфактура" згідно розділу 5 Договору поставити наступний товар: Костюм чоловічий літній «Енергетик-Л» (код продукції по класифікатору АБД: 737460), у кількості 500 комплектів загальною вартістю 314 940,00 грн, на підтвердження чого до суду першої інстанції надано паперову копію електронного доказу, а саме, роздруківку ("скріншот") веб - сторінки електронної адреси позивача .

Згідно акта приймання - передачі товару №74 від 27.06.2019 та видаткової накладної №74 від 27.06.2019 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товару вартістю 78 105,12 грн.

Згідно акта приймання - передачі товару №76 від 02.07.2019 та видаткової накладної №76 від 02.07.2019 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товару вартістю 47 241,00 грн.

Згідно акта приймання - передачі товару №68 від 11.07.2019 та видаткової накладної №68 від 11.07.2019 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товару вартістю 47 241,00 грн.

Згідно акта приймання - передачі товару №86 від 19.07.2019 та видаткової накладної №86 від 19.07.2019 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товару вартістю 54 799,56 грн.

Згідно акта приймання-передачі товару №99 від 01.08.2019 та видаткової накладної №99 від 01.08.2019 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товару вартістю 62 358,12 грн.

Згідно акта приймання - передачі товару №115 від 16.08.2019 та видаткової накладної №115 від 16.08.2019 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товару вартістю 25 195,20 грн.

Загальна вартість поставленого відповідачем товару становить 314 940,00 грн, який був поставлений на місце поставки товару згідно вимог п. 5.3 Договору, а саме: (НХ) Служба закупівель і постачання - код філії 124, 79025, м. Львів, вул. Широка, 2, т. . Факт поставки та отримання товару підтверджується підписами постачальника та отримувача на видаткових накладних, скріплених печатками.

Однак, посилаючись на те, що відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі був поставлений товар за умовами Договору, позивач звернувся із даним позовом про стягнення штрафних санкцій до місцевого господарського суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог АТ "Українська залізниця" та правильність вирахування суми штрафу у розмірі 62 988,00 грн, у зв`язку з чим задовольнив позов у повному обсязі.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зі змісту Договору №Л/НХ - 19150/НЮ від 23.04.2019 випливає, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч.1, 2 ст. 712 ЦК України).

Враховуючи вище наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що укладений Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань, що є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було поставлено товар, визначений у Специфікації №1 (додатку №1 до Договору), у повному обсязі, однак, враховуючи заявку на поставку товару №НХ-МВ-1/2982, яка була направлена 31.05.2019, товар мав бути поставлений до 15.06.2019 включно, що передбачено п. 5.2 Договору.

При цьому, умовами Договору не визначено початок перебігу строку з моменту отримання зазначеної заявки відповідачем. За таких обставин суд першої інстанції вірно встановив факт прострочення відповідачем свого зобов`язання з поставки товару за Договором на суму 314 940,00 грн.

Доводи скаржника щодо обов`язковості скріплення заявки на поставку товару електронним цифровим підписом апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими, оскільки Договором врегульовано лише те, що така заявка має бути відправлена на електронну адресу Постачальника, обов`язок скріплювати заявку ЕЦП умовами Договору не передбачений.

За положеннями ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. А відтак, виходячи із зазначених положень цивільного законодавства, укладаючи та підписуючи Договір із позивачем, відповідач погоджувався на всі визначені ним умови.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, у яких скаржник вказує, що лист із заявкою на поставку товару, що знаходився у папці "Відправлені" на електронній пошті позивача () не є належним доказом у справі, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Водночас ч. 3 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Відповідно до ч. 5 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Апеляційним господарським судом встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, господарським судом в судовому засіданні 01.10.2020 за допомогою ноутбуку позивача було досліджено електронний доказ в місці його знаходження, а саме електронний лист позивача в оригіналі із заявкою на поставку товару №НХ-МВ-1/2982 від 31.05.2019 (скріншот долучено до позовної заяви), що направлявся на адресу відповідача (постачальника) , яка передбачена в п. 5.2 Договору.

Виходячи із вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими заперечення відповідача щодо допустимості доказів у справі, а також відхиляє доводи скаржника щодо того, що лист позивача, який було досліджено судом першої інстанції безпосередньо у судовому засіданні, є неналежним доказом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що умовами Договору чітко визначено підставу постачання товару, якою за п. 5.2 Договору являється заявка покупця, направлена на електронну пошту постачальника, а відтак, здійснивши поставку товару, що підтверджується актами приймання-передачі товару №74 від 27.06.2019, №76 від 02.07.2019, №68 від 11.07.2019, №86 від 19.07.2019, №99 від 01.08.2019, №115 від 16.08.2019, відповідач виконував умови укладеного між ним та АТ "Українська залізниця" Договору, чим підтвердив існування заявки, яка ним оспорюється.

Відповідно до п. 7.2. Договору за прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 20% від вартості непоставленого товару.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Апеляційним господарським судом перевірено та встановлено, що розрахунок штрафу визначений позивачем вірно, а тому суд першої інстанції правомірного дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 62 988,00 грн

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до п. 7.3. Договору у випадку постачання постачальником товару без заявки покупця, товар приймається на відповідальне зберігання. У цьому випадку постачальник зобов`язаний укласти договір зберігання з покупцем та сплатити покупцеві вартість зберігання товару по пред`явленому рахунку.

Доказів того, що такий договір відповідального зберігання був укладений, або того, що товар був поставлений відповідачем не на підставі заявки на поставку №НХ - МВ - 1/2982 від 31.05.2019 відповідачем до матеріалів справи не додано.

Разом з тим, скаржником у апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема, у тому, що після відкриття провадження у справі та ухвалення здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, судом вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, про що була винесена ухвала Господарського суду міста Києва від 03.03.2020 у цій справі.

При цьому позивач у прохальній частині позовної заяви просив суд першої інстанції розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження, стосовно чого також не заперечував відповідач.

Щодо вищенаведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями ч.ч. 1 - 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Отже, аналіз вищенаведених норм господарського процесуального законодавства дозволяє зробити висновок про те, що незалежно від наявності заяв/клопотань учасників справи, суд з власної ініціативи, виходячи із конкретних обставин справи, характеру спірних правовідносин, а також з метою повного та всебічного дослідження наданих сторонами справи доказів, може постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження із викликом сторін у судове засідання.

Разом з тим, ч. 6 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів відхиляє також доводи скаржника про неправомірність прийняття судом першої інстанції відповіді позивача на відзив з огляду на порушення останнім процесуальних строків, визначених ГПК України, оскільки судом першої інстанції 03.03.2020 було постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження, а відповідь на відзив позивача надійшла до суду на наступний день після постановлення зазначеної ухвали, а саме 04.03.2020.

Інші доводи скаржника колегією суддів не беруться до уваги, оскільки наведені в апеляційній скарзі аргументи вичерпно спростовуються матеріалами справи.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Головна Мануфактура" - без задоволення.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Головна Мануфактура" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Головна Мануфактура".

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/18315/19, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2020.

5. Матеріали справи №910/18315/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк