УХВАЛА

м. Київ

21.01.2021Справа № 910/18878/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Гіпер" про забезпечення позову у справі №910/18878/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Гіпер"

до Малого підприємства "Аві" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Атон-ХХІ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство АБ "Укргазбанк"

про розірвання договору поставки, стягнення 2052914,79 грн та витребування майна

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Гіпер" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Малого підприємства "Аві" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Атон-ХХІ" (далі - відповідач-2) про стягнення 2052914,79 грн, розірвання договору поставки №СК-10/0719 від 01.07.2019 та витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки №СК-10/0719 від 01.07.2019 відповідач-1 незаконно передав складові деталі сушарок для деревини GIPER 75/F/4-9/C2/T/V відповідачу-2, які є власністю позивача, чим позбавив позивача законних майнових прав на належне йому майно, на оплату вартості замовленого устаткування і монтажних та пусконалагоджувальних робіт.

У зв`язку з цим, позивач просить розірвати договір поставки №СК-10/0719 від 01.07.2019, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Гіпер" та Малим підприємством "Аві" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Атон-ХХІ" змонтовані складові деталі 2-х сушарок для деревини GIPER 75/F/4-9/C2/T/V та стягнути з відповідача-1 - пеню у розмірі 418239,87 грн, 3% річних у розмірі 86389,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 57050,72 грн, борг за частково виконані монтажні роботи у розмірі 133135,20 грн та вартість демонтажних робіт у розмірі 268600,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/18878/20 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 22.12.2020.

В судовому засіданні 22.12.2020 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення до участі у справі Публічного акціонерного товариства АБ "Укргазбанк" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та відкладення підготовчого засідання на 19.01.2021.

В судовому засіданні 19.01.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 02.02.2021.

При цьому, 19.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову в якій просить накласти арешт на комплектуючі 2-х сушарок для деревини GIPER 75/F/4-9/C2/T/V з алюмінієвих сплавів та нержавіючої сталі і на монтажні ліса у кількості 2 шт, що знаходяться за адресою Київська обл., м. Боярка, вул. Магістральна, 5Д, з наведенням переліку комплектуючих на 152 позиції, а також заборонити відповідачу-2 та Фізичній особі-підприємцю Халілову Ернесу Нєжмійовичу здійснювати особисто або з залученням третіх осіб демонтаж, переміщення, вивезення комплектуючих 2-х сушарок для деревини GIPER 75/F/4-9/C2/T/V та монтажних лісів у кількості 2 шт.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Гіпер" про забезпечення позову суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачеві або іншим особам здійснювати певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та, вживаючи заходи забезпечення позову, слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 та від 26.10.2020 у справі №907/477/20.

При цьому, під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частини 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України), про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В обґрунтування поданої заяви, позивач посилається на те, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову викликана тим, що відповідачем-2 вчиняються дії, які спрямовані на подальше ухилення від виконання рішення суду щодо витребування майна у разі задоволення позову, оскільки ним укладено з Фізичною особою-підприємцем Халіловим Ернесом Нєжмійовичем договір відповідального зберігання спірного майна, і вказаною особою здійснюються дії щодо демонтажу та вивезення змонтованих складових сушарок для деревини GIPER 75/F/4-9/C2/T/V .

Втім, позивачем не доведено в порядку приписів статей 76-79 ГПК України, що існує реальна загроза, що невжиття, визначених ним, заходів забезпечення позову, призведе до невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Наразі позивачем не наведено обставин та не надано доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем-2 дій з метою унеможливлення в майбутньому виконання судового рішення у даній справі.

Сам факт укладення договору відповідального зберігання та вчинення дій на його виконання не є беззаперечним свідченням наявності підстав вважати, що виконання рішення у справі буде ускладнено, або унеможливлено, враховуючи, що згідно вимог чинного законодавства зберігач, в даному випадку ФОП Халілов Е.Н. зобов`язаний на першу вимогу повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Так, приписами частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності, а частина 1 статті 953 вищезазначеного Кодексу унормовує, що зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Про наявність обов`язку ФОП Халілов Е.Н. провернути майно на першу вимогу вбачається також із долученого до заяви листа №11/01/2021-01 від 11.01.2021, в якому наявне посилання на пункт 2.1.4 договору відповідального зберігання майна №11/01/2020-01 від 11.01.2021.

При цьому, позивачем не доведено, що переміщення спірних комплектуючих за місцем зберігання призведе до їх погіршення чи зменшення, як і не наведено доказів, що спірне майно може зникнути на момент виконання рішення у разі задоволення позову, у зв`язку з укладенням договору відповідального зберігання між відповідачем-2 та ФОП Халіловим Е.Н.

Отже, сам факт укладення договору відповідального зберігання майна не вказує про вчинення дій, які б свідчили про загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, враховуючи, що на першу вимогу зберігач зобов`язаний повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Будь-яких інших доказів того, що відповідачі чи будь-які інші особи вчиняють дії на відчуження або знищення спірного майна суду не надано.

Суд зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Разом з цим, судом враховано, що перелік комплектуючих 2-х сушарок для деревини, на які позивач просить накласти арешт та щодо яких заборонити вчиняти дії, є відмінним від переліку наведеного в додатку №1 до договору поставки №СК-10/0719 від 01.07.2019, яким визначено комплектність устаткування, яке було предметом вказаного договору, без надання доказів того, що комплектуючі, які не відображені в технічній специфікації до договору є невід`ємною частиною спірного устаткування та були передані за договором поставки, як невід`ємні складові деталі, а також переліку, наведеного самим позивачем у вимозі, адресованій відповідачу-1 №22 від 15.10.2020 щодо повернення складових деталей сушарок.

Тоді як, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі.

В свою чергу, обставини наведені в обґрунтування заяви про забезпечення позову можуть свідчити про наявність спору між сторонами та зберігачем майна, а не про наявність обставин, які б свідчили про загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

За таких обставин, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості, співмірності та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів учасників судового процесу, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжинірингова компанія "Гіпер" про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили 21.01.2021 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Т.В. Васильченко