ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

20 січня 2021 рокуСправа № 921/567/20
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Стопника С.Г.

розглянувши заяву представника ОСОБА_1 (вх.№393 від 18.01.2021) про забезпечення позову у справі №921/567/20

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 )

до відповідача-1: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 )

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія "Беркут", вул. Гайова, 64, м. Тернопіль

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , АДРЕСА_5

про визнання недійсним Договору дарування від 15.06.2007, згідно якого ТОВ ТРК "БЕРКУТ" відчужив на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2

Без виклику (повідомлення) учасників процесу

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Тернопільської області знаходиться справа №921/567/20 за позовом ОСОБА_1 , м. Тернопіль, до відповідача-1: ОСОБА_2 , м.Тернопіль, відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія "Беркут", м. Тернопіль, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , м.Тернопіль, про визнання недійсним Договору дарування від 15.06.2007, згідно якого ТОВ ТРК "БЕРКУТ" відчужив на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (з урахуванням ухвали суду від 18.01.2021).

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що ТОВ ТРК "Беркут", співзасновником якого є ОСОБА_1 , згідно Договору дарування від 15.06.2007 неправомірно відчужило майно товариства на користь іншого співзасновника - ОСОБА_2 , що суперечить Статуту та положенням законодавства, яке регулює діяльність юридичної особи, порушує його права, як засновника ТОВ ТРК "БЕРКУТ", а також право на законне володіння та користування вказаним об`єктом - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , де останній по сьогодні проживає (без реєстрації).

Ухвалою господарського суду від 19.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №921/567/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13.11.2020 на 10:00 год.

В подальшому, з метою виконання завдань підготовчого провадження, в судових засіданнях оголошувались перерви, розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє на 01.02.2021 на 10:00 год з наступним повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.

18.01.2021 через канцелярію суду від представника позивача - адвоката Братівника І.В., надійшла заява (вх.№393) про забезпечення позову, у якій останній просить суд постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_6 . Подана заява грунтується на обставинах, зазначених у позовній заяві. В обгрунтування необхідності вжиття заходів до забезпечення позову, заявник вказує на те, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дана нерухомість (квартира) була двічі відчужена - спочатку на користь ОСОБА_2 згідно Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Магдич О.О., реєстровий №2544 від 15.06.2007р., а пізніше на користь ОСОБА_3 на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Е.М., реєстровий №1546 від 27.08.2014. При цьому, заявник стверджує, що незастосування судом цього заходу створить додаткові труднощі для позивача, як менш захищеної в правовому полі сторони, які можуть виникнути при відчуженні теперішнім власником квартири третім особам до завершення розгляду даної справи у суді, що значно утруднить виконання майбутнього рішення суду у випадку задоволення позову. Зважаючи на особливість предмета спору, заявник вважає підставними для забезпечення позову побоювання позивача, що за час розгляду справи спірна квартира - його житло, може бути відчужена третім особам по вкрай невигідних цінах, а також, що новий власник чи власники набудуть прав добросовісних набувачів і витребувати спірне житло із їх володіння буде вкрай важко, а то і неможливо.

Згідно частини 1 ст.140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану заяву про забезпечення позову (вх. №393 від 18.01.2021), суд відзначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч.2 ст.136 ГПК України).

Частиною 1 ст.137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16).

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Отже, питання задоволення заяви сторони про вжиття заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру обставин справи та поданих заявником доказів в підтвердження необхідності вжиття таких заходів.

Відповідно до п.п.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (п.1 ст.77 ГПК України).

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом п.1 ч.1 ст.137 ГПК України, під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18 та від 05.09.2019 у справі №911/527/19).

Слід зазначити, що предметом спору в даній справі є вимога позивача про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна (квартири), тобто спір немайнового характеру. Отже, судове рішення у разі задоволення такого позову не вимагатиме його примусового виконання. Відтак у цьому випадку не повинна досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (на що посилається заявник), а досліджується та оцінюється така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду (аналогічний висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18).

Як вже зазначалось вище, в обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно (квартиру) заявник посилається на побоювання позивача, що за час розгляду справи спірна квартира - його житло, може бути відчужена третім особам по вкрай невигідних цінах, а також, що новий власник чи власники набудуть прав добросовісних набувачів і витребувати спірне житло із їх володіння буде вкрай важко, а то і неможливо.

Проте, предметом розгляду у даній справі є вимога немайнового характеру - про визнання недійсним договору дарування від 15.06.2007, і в даній справі не вирішується спір про визнання права (інше речове право) на нерухоме майно (квартиру), на яке заявник просить суд накласти арешт.

Отже, в даному випадку відсутній зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, оскільки накладення арешту має стосуватися майна, що належить до предмета спору.

Крім того, заявником не підтверджено доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову, не наведено достатньо обґрунтованих припущень, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду у даній справі.

З огляду на вищевикладене, наведені заявником заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке не належить до предмету спору у даній справі, не відповідають вимогам обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення (в разі невжиття таких заходів) чи унеможлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, а тому відсутні підстави для задоволення поданої заяви.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.136-140, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 (вх.№393 від 18.01.2021) про забезпечення позову у справі №921/567/20 шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_6 - відмовити.

2. Копії ухвали направити сторонам у справі.

Ухвала набирає законної сили відповідно до приписів ст.235 ГПК України з моменту її підписання (20.01.2021) та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 255-257 ГПК України.

Суддя С.Г. Стопник