РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.01.2021Справа № 910/9617/20

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут»
доАкціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивача1. Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дінпропетровсьгаз» 2. Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» 3. Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз»
прозобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій та стягнення 1 790 026 385,63 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Василевська О.В.
від відповідача:Мицько Р.М., Литвин П.В.
від третьої особи 1:Богдан С.В.
від третьої особи 2:Богдан С.В.
від третьої особи 3:Богдан С.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (надалі - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - АТ «НАК «Нафтогаз України») про:

- зобов`язання Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виконати вимоги абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 «Питання споживання природного газу»;

- визнання протиправними дій Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» коригуючих актів листом №26-3525/1.17-19 від 25.04.2019;

- зобов`язання Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» визнати переплату Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у сумі 1 756 256 489,16 грн. за договорами купівлі-продажу газу від 30.06.2015 №15-709-Н, від 30.12.2015 №16-106-Н, від 28.10.2016 №16-405-Н, від 12.04.2017 №17-204-Н, від 29.09.2017 №17-404-Н та від 05.11.2018 №18-504-Н та оформити первинні документи на підтвердження її визнання;

- стягнення з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» суми безпідставно збережених коштів у розмірі 1 756 256 489,16 грн., 3% річних у розмірі 28 080 179,89 грн. та інфляційних у розмірі 5 689 716,58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що невиконання відповідачем вимог постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 «Питання споживання природного газу» призвело до невизнання переплати позивача на користь відповідача у розмірі 1 756 256 489,16 грн. та здійснення протиправних дій по поверненню коригуючи актів, направлених на адресу відповідача листом №49703-Сл-5589-0419 від 11.04.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.08.2020.

29.07.2020 представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог з огляду на невірно обраний позивачем спосіб захисту, а також те, що дія постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 «Питання споживання природного газу» не розповсюджується на відносини, що мали місце протягом 2015-2019 років. Також відповідач вказує, що у позивача відсутнє право вимоги стягнення спірної суми з відповідача, в тому числі, у зв`язку з відступленням позивачем права вимоги на користь третіх осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2020 залучено Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (надалі - АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз»), Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» (надалі - АТ «ОГС «Дніпрогаз») та Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (надалі - АТ «ОГС «Київоблгаз») до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, підготовче засідання відкладено.

10.08.2020 представником позивача подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує на те, що ним було обрано належний спосіб захисту його порушеного права шляхом зобов`язання відповідача виконати вимоги постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019, визнати переплату позивача та оформити первинні документи на підтвердження її визнання. Також позивач у відповіді на відзив надає додаткове обґрунтування наявності підстав для повернення відповідачем на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 756 256 489,16 грн. згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки підстава, на якій вони були набуті, відпала.

18.08.2020 та 25.08.2020 до суду надійшли письмові пояснення третіх осіб, в яких треті особи підтримали позовні вимоги ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у повному обсязі; в свою чергу відповідачем долучено до матеріалів справи заперечення на такі пояснення.

В запереченнях на відповідь на відзив відповідач наполягає на викладеній у відзиві на позовну заяву позиції щодо невірно обраного способу захисту, неможливості застосування до вимог позивача приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України та нерозповсюдження дії постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 на спірні правовідносини.

Розгляд справи неодноразово відкладався з метою надання можливості учасникам справи реалізувати свої права, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Протокольною ухвалою суду від 07.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Протокольною ухвалою суду від 16.12.2020 розгляд справи по суті відкладено на 23.12.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Босого В.П. на лікарняному, судове засідання, призначене на 23.12.2020, не відбулося, у зв`язку з чим ухвалою від 30.12.202 справу призначено до судового розгляду по суті на 11.01.2021.

В судовому засіданні 16.12.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У період з липня 2015 року по січень 2019 року між ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» (покупець) та АТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) було укладено наступні договори купівлі-продажу природного газу:

- від 30.06.2015 №15-709-Н, період дії з липня по грудень 2015 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 1 296 162 020,55 грн.;

- від 30.12.2015 №16-106-Н, період дії з січня по жовтень 2016 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 2 862 568 836,54 грн.;

- від 28.10.2016 №16-405-Н, період дії з листопада 2016 року по березень 2017 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 5 037 348 130,59 грн.;

- від 12.04.2017 №17-204-Н, період дії з квітня по вересень 2017 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 1 091 481 348,95 грн.;

- від 29.09.2017 №17-404-Н, період дії з жовтня 2017 по жовтень 2018 року, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 5 377 420 955,07 грн.;

- від 05.11.2018 №18-504-Н, період дії з листопада 2018 по жовтень 2018 року, загальна сума договору з період з листопада 2018 року по січень 2019 року відповідно до актів приймання-передачі склала 2 826 424 076,13 грн.

За умовами зазначених договорів газ, що продається, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам.

Всього, з липня 2015 року по січень 2019 року ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» придбало у АТ «НАК «Нафтогаз України» природного газу для потреб побутових споживачів на загальну суму 18 491 405 367,83 грн.

Зазначена сума була повністю сплачена позивачем на користь відповідача, що останнім не заперечується.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством.

Як вбачається з пояснень позивача та підтверджується поясненнями третіх осіб, в період з липня 2015 року по січень 2019 року, по споживачам, які не забезпечені лічильниками газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу, придбаний у АТ «НАК «Нафтогаз України», визначався Операторами ГРМ за нормами споживання, що були встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 року №619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (далі - Постанова №619).

Постановою №619 в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 року, зокрема, були встановлені наступні норми споживання газу населенням у разі відсутності газових лічильників:

- плита газова за наявності централізованого постачання гарячої води - 9,8 м3 (людино-місяць)

- плита газова у разі відсутності централізованого постачання гарячої води та газового водонагрівача - 18,3 м3 (людино-місяць)

- плита газова та газовий водонагрівач - 23,6 м3 (людино-місяць).

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 «Питання споживання природного газу», яка набрала чинності 07.03.2019 року (далі - Постанова №143), було передбачено наступне:

- застосування норм споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу, затверджених пунктом 1 цієї постанови, здійснюється з 9 серпня 2018 року;

- не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 р. № 237 «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (Офіційний вісник України, 2015 р., № 36, ст. 1075) та від 23 березня 2016 р. № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (Офіційний вісник України, 2016 р., № 24, ст. 958);

- не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 р. №619 (ЗП України, 1996 р., № 13, ст. 360), в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 р., а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Матеріалами справи, зокрема, копіями судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень України, поданих позивачем, підтверджується, що адміністративними судами у справах №826/16447/15 та 826/2507/18 було визнано протиправними та нечинними Постанови №237 та №203 з моменту їх прийняття.

Відтак, діючими в спірному періоді залишилися норми, встановлені Постановою №619.

Згідно зі ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Кабінету Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про Кабінету Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Кабінету Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Згідно зі статтею 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 «Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів» надано визначення нормативно-правового акту, відповідно до якого, нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 у справі №640/13591/19, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, визнано протиправними та нечинними пункт 1, абзаци 2 і 3 пункту 2, пункт 3, абзац 2 пункту 4 Постанови №143 та Додаток до Постанови №143. Тобто, абзац 4 пункту 2 Постанови №143 яким передбачено, що не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 р.№ 619 (ЗП України, 1996 р., № 13, ст. 360), в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 р., а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість, залишився чинним.

Разом з тим, залишені в силі норми Постанови №143, зокрема абзац 4 пункту 2 Постанови № 143 підлягає обов`язковому виконанню як позивачем так і відповідачем.

Посилання АТ «НАК «Нафтогаз України» на те, що дія постанови №143 не має зворотної дії у часі не знаходить свого підтвердження, оскільки в даному випадку мова йде не про поширення її дії на правовідносини, що існували до набрання нею чинності, виходячи із наступного.

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Такий принцип закріплений і рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/199.9 У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип, за яким закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, може поширюватися на юридичну особу.

Відповідний принцип для застосування у цивільних правовідносинах, в тому числі між юридичними особами було закріплено і в ч. 2 ст. 5 Цивільного кодексу України від 16.01.2003, відповідно до якої встановлено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Виходячи зі змісту Постанови №143, норма абзацу 4 п. 2 Постанови №143 містить пряму заборону не нараховувати постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу, визначених Постановою №619, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Відповідно у АТ «НАК «Нафтогаз України» відпали підстави утримувати грошові кошти, які були сплачені ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» відповідачу в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості за означеними договорами.

Матеріалами справи та поясненнями АТ «Дніпропетровськгаз», АТ «Дніпрогаз», АТ «Криворіжгаз» підтверджується, що вартість газу, придбаного ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у АТ «НАК «Нафтогаз України» для потреб населення, об`єм споживання якого визначався Операторами ГРМ (АТ «Дніпропетровськгаз», АТ «Дніпрогаз», АТ «Криворіжгаз») за нормами споживання, встановленими Постановою № 619, склала 2 695 872 813,32 грн. В розрізі договорів купівлі-продажу природного газу дана сума складає:

- за договором від 30.06.2015 №15-709-Н - 416 056 023,46 грн.;

- за договором від 30.12.2015 №16-106-Н - 1 005 430 741,45 грн.;

- за договором від 28.10.2016 №16-405-Н - 439 155 740,58 грн.;

- за договором від 12.04.2017 №17-204-Н -323 571 731,24 грн.;

- за договором від 29.09.2017 №17-404-Н - 417 070 131,68 грн.;

- за договором від 05.11.2018 №18-504-Н за період з листопада 2018 року по січень 2019 року - 94 588 444,92 грн.

На виконання Постанови №143, позивачем було проведено коригування сум оплат, здійснених на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» за період постачання природного газу з липня 2015 року по січень 2019 року за договорами купівлі-продажу газу від 30.06.2015 №15-709-Н, від 30.12.2015 №16-106-Н, від 28.10.2016 №16-405-Н, від 12.04.2017 №17-204-Н, від 29.09.2017 №17-404-Н, від 05.11.2018 №18-504-Н, за результатами якого було складено відповідні коригуючі акти та акти-розрахунки до них.

На виконання вимог Постанови №143, враховуючи те, що в період існування спірних правовідносин ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» було повністю виконано зобов`язання за зазначеними вище договорами купівлі-продажу природного газу, позивачем було здійснено коригування суми заборгованості.

За результатами проведення коригування, сума переплати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» перед АТ «НАК «Нафтогаз України» становила 1 756 256 489,16 грн.

При цьому, в розрізі договорів купівлі-продажу природного газу розрахована сума переплати виглядає наступним чином:

- за договором від 30.06.2015 №15-709-Н сума переплати склала 263 294 010,41 грн.;

- за договором від 30.12.2015 №16-106-Н сума переплати 688 149 467,70 грн.;

- за договором від 28.10.2016 №16-405-Н сума переплати склала 258 747 504,94 грн.;

- за договором від 12.04.2017 №17-204-Н сума переплати склала 196 011 543,36 грн.;

- за договором від 29.09.2017 №17-404-Н сума переплати склала 283 486 871,82 грн.;

- за договором від 05.11.2018 №18-504-Н сума переплати склала 66 567 090,93 грн.

Наявність вказаної переплати зазначена у звіті незалежного аудитора від 10.06.2019 Аудиторської фірми «Аудит-96», що знаходиться в матеріалах справи. З даного звіту вбачається, що в межах аудиту досліджувались господарські відносини між ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», ТОВ «Київоблгаз збут» та АТ «Київоблгаз». Зокрема, аудитором було досліджено вищезазначені договори купівлі-продажу газу, укладені між ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» та АТ «НАК «Нафтогаз України», акти приймання передачі природного газу та застосування норм Постанови №143.

У вказаному звіті на сторінці 6 зроблено висновок про те, що вартість природного газу, спожитого населенням за нормами, по яким не допускається заборгованість згідно Постанови №143 від 27.02.2019 складає 939 616 341,96 грн., у зв`язку з чим, враховуючи імперативні положення вказаних постанов Уряду, у ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» виникла переплата перед НАК «Нафтогаз України» за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до січня 2019 року у розмірі 1 756 256 489,15 грн.

В подальшому, коригуючі акти та акти-розрахунки листом ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» від 11.04.2019 №49703-Сл-5589-0419, були направлені на адресу АТ «НАК «Нафтогаз України» з проханням в термін до 01.05.2019 здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку відповідача на суму 1 756 256 489,16 грн. та повідомити суму переплати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут».

В матеріалах справи міститься лист відповідача від 25.04.2020 №26-3525/1.17-19, в якому АТ «НАК «Нафтогаз України» було зазначено про те, що постановами КМУ від 30.01.2019 року №63 та від 27.02.2019 року №143 не встановлено та не визначено механізм коригування використаних побутовими споживачами обсягів природного газу, коригування лише вартості (заборгованості, штрафних санкцій) неможливо без коригування ціни або обсягу природного газу у зв`язку з чим у Відповідача відсутні підстави для коригування заборгованості та штрафних санкцій і документи, надані Позивачем листом від 11.04.2019 року повернуто без підписання.

Спір у справі виник у зв`язку з невизнанням відповідачем переплати позивача у розмірі 1 756 256 489,16 грн. та здійснення протиправних дій по поверненню коригуючи актів, направлених на адресу відповідача листом №49703-Сл-5589-0419 від 11.04.2019.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Так само, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, застосування статті 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Стаття 1214 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох наступних умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок iншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Відповідно до правового висновку Касаційного господарського суду у постановах від 19.02.2020 у справі №915/411/19, від 21.02.2020 у справі №910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі №910/13271/18 від 24.07.2020 року у справі №922/2216/18.

У контексті спірних правовідносин суд приходить до висновку, що в силу положень Постанови №143 правова підстава для володіння АТ «НАК «Нафтогаз України» коштами в сумі 1 756 256 489,16 грн, сплаченими позивачем на користь відповідача відповідно до вказаних вище договорів купівлі-продажу природного газу, в межах норм споживання природного газу, визначених Постановою №619, відпала.

Наведене спростовує позицію відповідача щодо договірного характеру правовідносин, які виникли між сторонами з приводу спірної заборгованості, адже у позивача відсутня заборгованість за означеними договорами купівлі-продажу природного газу, відтак відсутні підстави для зарахування даних коштів в рахунок виконання зобов`язання за цими договорами.

Окрім того, є безпідставними твердження відповідача про відсутність у позивача права перераховувати (коригувати) вартість природного газу, оскільки діючими нормами Постанови КМУ №143 встановлений обов`язок учасників ринку не нараховувати спірну заборгованість, відповідно не виконанню такого обов`язку відповідачем кореспондує право позивача повернути кошти, сплачені в рахунок погашення такої заборгованості.

За таких обставин, позивач вірно визначив правову природу спірних коштів, як безпідставно набутих, що повністю кореспондується з нормами ч. 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки грошові кошти утримуються відповідачем безпідставно.

Разом з тим, вимога про повернення безпідставно набутих коштів підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В матеріалах справи містяться копії договорів про відступлення права вимоги, укладені станом на момент звернення до суду із даним позовом між ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» та: АТ «Дніпропетровськгаз» від 02.05.2019 №02-05/19 на суму 382 457 448,59 грн., від 21.05.2019 №21-05/19 на суму 100 371 794,83 грн., від 06.11.2019 №06-11/19 на суму 8 786 661,13 грн., від 22.11.2019 №22-11/19 на суму 25 037 462,70 грн., від 06.12.2019 № 06-12/19 на суму 11 988 369,84 грн., від 15.01.2020 № 15-01/20 на суму 3 434 525,52 грн.; АТ «Київоблгаз» від 13.05.2019 №56S810-12448-19 на суму 134 523 511,54 грн.; АТ «Дніпрогаз» від 21.05.2019 №56А-491-5015-19 на суму 106 250 404,02 грн., від 14.01.2020 №56А-491-146-20 на суму 17 009 665,89 грн., всього на загальну суму 789 859 844,06 грн.

Господарським судом проаналізовано договори про відступлення права вимоги та встановлено, що предметом цих договорів є відступлення первісним кредитором до нового кредитора права вимоги боргу, який виник у АТ «НАК «Нафтогаз Україна» в частині вартості отриманого природного газу та розподіленого населенню по договорам купівлі-продажу природного газу від 30.06.2015 №15-709-Н, №16-106-Н від 30.12.2015, №16-405-Н від 28.10.2016, №17-204-Н від 12.04.2017, №17-404-Н від 29.09.2017, №18-504-Н від 05.11.2018.

Зазначені договори про відступлення права вимоги, відповідають вимогам ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Доказів того, що договори про відступлення права вимоги визнані судом недійсними матеріали справи не містять, неправомірність, а отже і недійсність даних правочинів не встановлена прямим приписом закону, тобто, дані договори є чинними, ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» станом на момент зверення з позовом до суду правомірно відступлено право вимоги в сумі 789 859 844,06 грн., у зв`язку з чим у нього відсутнє право вимоги до відповідача на вказану суму.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення переплати підлягають задоволенню частково в сумі 966 396 645,10 грн., право вимоги якої не охоплені вказаними вище договорами відступлення права вимоги.

Також позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 28 080 179,89 грн. та інфляційних у розмірі 5 689 716,58 грн. за період прострочення повернення грошових коштів з 21.05.2019 по 24.04.2020.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Суд здійснив власний перерахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних з урахуванням встановлених раніше обставин відступлення права вимоги сплати основного боргу на користь третіх осіб, і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 26 981 195,35 грн., інфляційні у розмірі 5 689 716,58 грн. В іншій частині заявлені позовні вимоги нараховані безпідставно.

Щодо немайнових вимог про зобов`язання відповідача виконати вимоги абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 «Питання споживання природного газу», визнання протиправними дій позивача з повернення коригуючих актів листом №26-3525/1.17-19 від 25.04.2019 та зобов`язання відповідача визнати переплату, суд відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання Постанови №143 Позивачем були складені коригуючі акти та розрахунки до них за договорами купівлі-продажу природного газу від 30.06.2015 №15-709-Н, від 30.12.2015 №16-106-Н, від 28.10.2016 №16-405-Н, від 12.04.2017 №17-204-Н, від 29.09.2017 №17-404-Н, від 05.11.2018 №18-504-Н та направлені листом №49703-Сл-5589-0419 від 11.04.2019 на адресу відповідача для їх підписання та повернення других екземплярів Позивачу.

У зв`язку з викладеним, в силу вимог Постанови №143, заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу, визначених Постановою №619, повинна була бути відкоригована учасниками спірних відносин, зокрема АТ «НАК «Нафтогаз України», в силу прямої вказівки даної постанови - не нараховувати таку заборгованість.

В протилежному випадку права особи, у якої фактично така заборгованість виникла та не була відкоригована іншою стороною, на виконання Постанови №143, будуть порушені і підлягають захисту в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач вимоги постанови №143 не виконав, заборгованість не відкоригував, внаслідок цих протиправних дій безпідставно набуті кошти не повернув, чим порушив права позивача.

Разом з тим, визнання протиправними дій щодо повернення коригуючих актів не є ефективним способом захисту порушеного права в розуміння статті 5 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не відновлює порушене право позивача, на відміну від вже визнаної обгрунтованою вимоги позивача про повернення безпідставно набутих коштів.

В зв`язку з цим, позовні вимоги про визнання протиправними дій Відповідача щодо не повернення Позивачу коригуючих актів без підписання не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання виконати вимоги Постанови №143, визнати переплату та оформити первинні документи суд повідомляє наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, вказана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов`язання виконати вимоги абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 року №143 «Питання споживання природного газу», зобов`язання визнати переплату та оформити первинні документи на підтвердження її визнання не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Зобов`язати особу виконати вимоги нормативно-правового акту, підписати коригуючий акт фактично лежить в площині її особистого волевиявлення, а, тому, зобов`язання відповідача виконати вимоги абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 року №143 «Питання споживання природного газу», визнати переплату та оформити первинні документи на підтвердження її визнання не може бути виконаний шляхом державно-примусової діяльності та не підпадає під спосіб захисту, передбачений в п. 5 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (примусове виконання обов`язку в натурі) оскільки постанови КМУ і так є обов`язковими до виконання в силу імперативних приписів ст. 117 Конституції України та Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів), якому вони адресовані. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Однак, коригуючий акт не містить наведених характеристик, а лише являється доказом на підтвердження певних обставин, в даному випадку, вчинення позивачем певних дій, що може бути враховано в сукупності з іншими доказами по справі з наданням йому відповідної оцінки.

Отже, предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання коригуючих актів, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів (здійснення позивачем тих чи інших дій), які входять до підстав позову.

Предметом позову може бути матеріально - правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Як зазначалося вище, порушення цивільного права чи цивільного інтересу хоча і підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Окрім того, відповідно до частин 1 та 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Тобто, обов`язковість виконання постанов Кабінету Міністрів України прямо передбачено законом України, що виключає їх примусове виконання через рішення суду.

За таких обставин, враховуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні в цій частині позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів не спростовує.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (49000, м. Дніпро, вул. Поля, 2, літ. А-2; ідентифікаційний код 39572642) суму безпідставно збережених коштів у розмірі 966 396 645,10 грн., 3% річних у розмірі 26 981 195,35 грн., інфляційні у розмірі 5 689 716,58 грн. та судовий збір у розмірі 410 616,29 грн.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.01.2021.

Суддя В.П. Босий