ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2021 р. Справа№ 920/671/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка»

на рішення Господарського суду Сумської області від 07.09.2020

у справі № 920/671/20 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка»

до Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»

про стягнення 13 440,13 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» (далі - ТОВ «Промелектроніка», позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (далі - ДП «Авіакон», відповідач) про стягнення 13 440,13 грн, з яких 6 562,33 грн пені, 773,05 грн 3% річних, 6 104,75 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки № 171-17 від 16.03.2017 щодо своєчасної оплати поставленого товару (субблок).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.09.2020 у справі № 920/671/20 у задоволенні позову та в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 13 100,00 грн відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом умов договору зобов`язання позивача як постачальника вважаються виконаними з моменту поставки останнього субблока, тобто 14.06.2017, а 15.06.2020 розпочався 20-денний строк на проведення вхідного контролю продукції, який завершився 04.07.2017; враховуючи положення п. 5.2 договору, суд погодився з доводами відповідача, що останній повинен був оплатити продукцію у строк з 05.07.2017 по 18.07.2020 включно; фактично відповідач провів оплату 19.06.2017, тобто у встановлений договором строк; за встановлених обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення пені, а також стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з чим позовні вимоги визнав неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Промелектроніка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду.

В обґрунтування скарги позивач вказував на безпідставності висновку суду про здійснення позивачем поставки товару неналежної якості за видатковою накладною №РН-0001200 від 12.04.2017; у встановленому договором порядку та у відповідності до вимог Інструкцій П-6 та П-7 відповідачем не було доведено поставки позивачем товару неналежної якості; протягом 20 днів з моменту отримання товару відповідачем не було заявлено жодних претензій щодо якості поставленого товару, а відтак, товар вважається прийнятим без зауважень та підлягає оплаті; відсутність документального підтвердження поставки позивачем неякісної продукції свідчить про відсутність підстав у відповідача відтерміновувати оплату товару; за умовами договору усі повідомлення (листування) повинні направлятися сторонами безпосередньо на адреси, зазначені у договорі, а лист № 90 від 22.05.2017, на який посилався відповідач, направлений електронною поштою, хоча у реквізитах сторін таку не зазначено; встановлюючи факт направлення листа №371ф від 22.05.2017 факсимільним зв`язком, судом не враховано надану позивачем довідку про відсутність на підприємстві факсу, а також відсутність доказів того що відповідний номер телефону закріплений за апаратом, який може приймати факсимільні телеграми; судом безпідставно не прийнято до уваги надану позивачем в якості письмового доказу копію позовної заяви ДП «Авіакон», яку було направлено останнім до Господарського суду Запорізької області та в якій ним визнано факт поставки товару належної якості за спірним договором, у тому числі за видатковою накладною №РН-0001200 від 12.04.2017; висновок суду про те, що надана позивачем ТТН «Нова пошта» №3166 не стосується договору є необґрунтований, а висновок суду про те, що товар, поставлений за видатковою накладною №РН-000І200 від 12.04.2017 було направлено за ТТН «Нова пошта» №8990, яка надана відповідачем, ґрунтується виключно на тому, що у книзі обліку вхідних документів, яка надана останнім, було зазначено про надходження товару саме за ТТН №8990, однак, така книга обліку не є належним доказом у справі.

Також апелянт наголошував на тому, що судом безпідставно не було враховано правові висновки Верховного Суду щодо настання строку на оплату товару, викладені в аналогічних справах; датою виконання позивачем обов`язку щодо поставки товару за спірними накладними є дата передачі товарів перевізнику; з огляду на відсутність у договорі умов щодо терміну, в який відповідач повинен провести вхідний контроль товарів, а також оскільки у договорі фактично не визначено термін оплати товару, такий товар має бути оплачений після отримання його відповідачем; відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вхідний контроль при отриманні продукції (приймання продукція за якістю) проводився не в день отримання продукції на складі «Нова Пошта» м. Конотоп, а на 20-й день після видачі продукції органом транспорту, або в іншу дату протягом 20 днів (карток вхідного контролю, актів приймання продукції, тощо).

За твердженням скаржника, оскільки останню одиницю товару було прийнято та набуто на неї право власності 19.04.2017, відповідно, строк на оплату закінчився 04.05.2017, у зв`язку з чим позивачем правомірно здійснено розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 05.05.2017; висновок суду про те, що пеня за прострочення оплати нараховується лише з 31-го дня порушення є необґрунтованим, оскільки дана умова договору визначена як умова, за якої виникає право застосування пені, а не час з якого виникає прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Промелектроніка» на рішення Господарського суду Сумської області від 07.09.2020 у справі № 920/671/20, встановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено ДП «Авіакон» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що обов`язок з оплати у відповідача настав після надходження всього передбаченого договором обсягу товару та після перевірки якості продукції, тобто проведення вхідного контролю; підписавши накладну № 179 від 24.05.2017, позивач підтвердив свою обізнаність щодо змісту листа № 371ф від 22.05.2017, додатком до якого була Карта вхідного контролю субблока СБ6-Б1-Яр1І-1 № 182262 від 05.05.2017, тому твердження апелянта щодо невизнання факту обміну сторонами спірною кореспонденцією є такими, що не відповідають дійсності; відомості довідки позивача про відсутність на підприємстві факсу спростовуються розділом 11 «Реквізити сторін» договору, у якому зазначено факс постачальника, а також процесуальними документами позивача у даній справі, у яких останнім зазначається власний номер факсу; товар за видатковою накладною № РН-0001200 від 12.04.2017 надійшов на підприємство відповідача за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» №8990, про що складено запис №348 від 18.04.2017 у Книзі обліку вхідних документів (справа № 09-19), а за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» №3166, на яку посилається апелянт, надійшов інший товар за іншим правочином, у зв`язку з чим останню правомірно не було прийнято судом; ведення записів про надходження вантажів передбачено Наказом Міністерства статистики України від 21.06.1196 №193, а тому відповідна книга обліку відповідача є належним та допустимим доказом у справі.

Крім того, відповідач зауважив, що практика Верховного Суду на, яку посилається апелянт та яку не врахував суд першої інстанції, стосується справ, спірні правовідносини сторін у яких, з огляду на умови укладених між ними договорів, не є аналогічними правовідносинам сторін, що виникли у даній справі; в оскаржуваному рішенні не було наведено висновку суду про те, що пеня за прострочення оплати за поставлений товар нараховується тільки з 31 дня порушення, а відтак в апеляційній скарзі позивач намагається спростувати неіснуючі висновки суду першої інстанції.

Також відповідач вказував на правомірність неприйняття судом до уваги поданої позивачем копії позовної заяви ДП «Авіакон», яку було направлено останнім до Господарського суду Запорізької області, оскільки обставини, які можуть бути зазначені у позовній заяві по іншій справі не є обов`язковими для суду, а тому встановлюються на підставі наявних в матеріалах справи доказах; апелянт спотворює зміст вказаної позовної заяви відповідача, наголошуючи на тому, що останній визнав поставку якісної продукції, оскільки не зазначив про це в позовній заяві; враховуючи те, що поставка продукції неналежної якості не стосувалася предмета вказаної позовної заяви відповідач не вважав за потрібне зазначати про це.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваних рішень норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 16.03.2017 між ТОВ «Промелектроніка» (у тексті договору - постачальник) та ДП «Авіакон» (у тексті договору - покупець) було укладено договір № 171-17 (далі - договір), за умовами якого (п.1.1) позивач зобов`язався передати, а відповідач - прийняти й оплатити продукцію, вказану у Додатку 1 до договору (далі - продукція), на умовах, передбачених даним договором.

Пунктом 2.1 договору визначено, що кількість, номенклатура продукції вказується в Додатку 1 до даного договору, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 4.1 договору поставка продукції здійснюється за цінами, які визначені у додатку № 1 і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші видатки постачальника, пов`язані з поставкою продукції. Загальна вартість договору на момент його укладання складає 209 009,48 грн, в т.ч. ПДВ в сумі 34 834,91 грн.

Згідно з п. 5.2 договору оплата за продукцію здійснюється наступним чином: 100% вартості продукції - протягом 10 робочих днів з дати прийняття продукції покупцем та проходження нею вхідного контролю.

Відповідно до п. 6.5 договору остаточне прийняття продукції здійснюється з оформленням видаткової накладної та товарно-транспортної накладної.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним договором (п. 10.7. договору).

У додатку №1 до договору зазначено, що поставляється продукція - «Субблок Сбб-Б1-ЯрІІ-І (Ядро-І) 1 категорія И82.209.016-01» в кількості 3 штуки на загальну суму 209 009,48 грн (з ПДВ).

Позивач стверджує, що на виконання умов договору поставив відповідачеві обумовлену договором продукцію на загальну суму 209 009,48 грн на підставі виставленого позивачем рахунку-фактури № СФ-0000863 від 03.04.2017, що підтверджується видатковими накладними № РН-0001061 від 03.04.2017, № РН-001200 від 12.04.2017, № РН-0001206 від 18.04.2017 (а.с. 21-24, т. 1).

Під час розгляду справи позивачем подавалось клопотання про витребування у відповідача оригіналів договору та зазначених видаткових накладних з огляду на їх вилучення у ТОВ «Промелектроніка» під час проведення обшуку в рамках досудового розслідування. Водночас, відповідач у письмових поясненнях від 27.07.2020 зазначив про відсутність у нього оригіналів таких документів, оскільки такі були вилучені правоохоронними органами.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Факт укладення вказаного договору сторонами, а також факт наявності і підписання зазначених видаткових накладних визнаються ними у заявах по суті спору, а тому є такими, що встановлені судом.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що відповідач несвоєчасно розрахувався за договором, здійснивши оплату на суму 209 009,48 грн лише 19.06.2017, що підтверджується платіжним дорученням №2196 від 19.06.2017 (а.с. 20, т. 1).

Посилаючись на порушення встановлених договором строків оплати поставленого товару, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу за період прострочення його сплати.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ТОВ «Промелектроніка» та ДП «Авіакон» договору поставки № 171-17 від 16.03.2017 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема, шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходження, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно з п. 3.1 договору поставка продукції здійснюється однією партією на умовах поставки DDP м. Конотоп, вул. Рябошапка, 25, відповідей до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року.

За умовами DDP (Delivered Duty Paid) правил Інкотермс продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, за умовами договору зобов`язання постачальника вважаються виконаними з моменту поставки покупцеві останнього субблока у місці призначення.

У пункті 3.2 договору сторони домовились, що строки поставки продукції складають 30 календарних днів з моменту набуття чинності цим договором. Постачальник має право здійснити поставку продукції в інші строки винятково на підставі попередньої згоди покупця в письмовій формі.

Даний договір, згідно з пунктом 10.7, набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Враховуючи, що договір підписано сторонами 16.03.2017, товар повинен був бути поставлений позивачем у місто Конотоп, вул. Рябошапка, 25, у строк до 15.04.2017 (включно).

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що в порушення наведених умов договору та зазначених положень ЦК України, позивач здійснив поставку товару трьома партіями на склад «Нова Пошта» у м. Конотоп, а саме, поставивши по одній одиниці товару 04.04.2017 за видатковою накладною № РН-0001061 від 03.04.2017, 18.04.2017 за видатковою накладною № РН-001200 від 12.04.2017 та 19.04.2017 за видатковою накладною № РН-0001206 від 18.04.2017, що підтверджується відповідними експрес-накладними ТОВ «Нова Пошта» (а.с. 133, 135, 137, т. 1).

За таких обставин, відповідач стверджує, що товар за договором поставлений в повному обсязі на склад «Нова Пошта» у м. Конотоп 19.04.2017, а тому з цієї дати зобов`язання позивача вважаються виконаними.

Разом з тим, відповідач зазначає, що при проведенні вхідного контролю було встановлено несправність продукції, поставленої за видатковою накладною № РН-0001200 від 12.04.2017, оскільки при перевірці субблока Сбб-Б1-ЯрІІ-І № 182262 у складі технологічного комплекту радіостанції «Ядро 1», радіостанція не налаштувалась, про що було складено відповідну картку вхідного контролю.

Відповідно до п. 6.2 договору у разі поставки продукції неналежної якості, позивач зобов`язується замінити її на продукцію належної якості протягом 10 календарних днів з дня отримання вимоги про заміну.

Листом № 371ф від 22.05.2017 відповідач направив позивачеві вимогу про заміну некондиційної продукції на підставі карти вхідного контролю від 05.05.2017, яка була додана до листа (а.с. 47-48, т. 2).

У відповідь на вказаний лист відповідача позивач у листі вих. № 90 від 22.05.2017 просив повернути забракований субблок в кількості 1 шт., а також направив відповідачеві довіреність №102 від 22.05.2017 на ім`я Гусака С.О. на отримання такого субблока (а.с.140-141, т. 1).

Вказаний лист підписано та скріплено печаткою позивача та містить посилання на лист відповідача № 371ф від 22.05.2017.

Як встановлено судом першої інстанції, зазначений субблок було повернуто відповідачем позивачеві за накладною № 179 від 24.05.2017 (а.с. 142, т. 1), яка підписана сторонами без зауважень та скріплена печатками юридичних осіб.

При цьому, у вказаній накладній зазначено, що підставою для відвантаження є лист № 371ф від 22.05.2017 та договір № 171-17 від 16.03.2017.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що прийнявши від відповідача за вищезазначеною накладною такий субблок, позивач підтвердив факт поставки його неналежної якості.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписання позивачем накладної № 179 від 24.05.2017 було зумовлено тим, що отриманий за такою накладною товар фактично знаходився у володінні позивача та необхідністю знову оприбуткувати його на склад ТОВ «Промелектроніка», на переконання колегії суддів, не спростовують вищевикладених обставин, а навпаки підтверджують факт повернення товару покупцем постачальнику.

Також апелянт вказує те, що ДП «Авіакон», звертаючись до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до ТОВ «Промелектроніка» про стягнення штрафних санкцій за договором, не зазначало про поставку останнім неякісного товару за видатковою накладною № РН-001200 від 12.04.2017, чим, на думку позивача, визнало факт поставки такого товару належної якості.

Разом з тим, судом першої інстанції правомірно відхилені дані твердження позивача, оскільки обставини, які можуть бути зазначені у позовній заяві по іншій справі, не є обов`язковими для суду, а тому встановлюються на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Крім того, у вказаній позовній заяві, копію якої було долучено позивачем до матеріалів справи (а.с. 34-38, т. 2), жодним чином не зазначено про якість поставленого товару, а лише констатується факт такої поставки, зокрема, за видатковою накладною № РН-001200 від 12.04.2017, а відтак, твердження скаржника про визнання відповідачем факту поставки товару належної якості за вказаною накладною є безпідставними.

Доводи позивача про те, що ним не отримувався лист відповідача №371ф від 22.05.2017 з посиланням на довідку вих. №284 від 18.08.2020 за підписом директора ТОВ «Промелектроніка», зі змісту якої вбачається, що станом на травень (з 01.05.2017 по 31.05.2017) факс на підприємстві був відсутній (а.с. 84, т. 2), правомірно відхилені судом першої інстанції як такі, що спростовуються вищезазначеними доказами.

Крім того, лист № 371ф від 22.05.2017 було направлено відповідачем позивачеві у відповідності до умов п. 10.5 договору, яким встановлено, що усе листування, пересилання документів, повідомлень, заяв і претензій, пов`язаних з виконанням даного договору, або що випливають із нього, повинні направлятися сторонами безпосередньо на адреси, зазначені в даному договорі, у відповідності зі строками й порядком, установленими чинним законодавством і даним договором.

Як вбачається з тексту договору, номер факсу позивача зазначений у розділі 11 договору «Реквізити сторін», що спростовує доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем положень п. 10.5 договору.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідний номер факсу зазначений позивачем на листі № 90 від 22.05.2017 та на процесуальних документах, поданих ним по суті спору до суду, у тому числі, апеляційній скарзі.

Водночас, за доводами апелянта, у реквізитах ТОВ «Промелектроніка» зазначено: «тел./факс: », тому, на його думку, за своїм змістом це вираження є складним реченням, що складається з двох частин, які розділені між собою двокрапкою.

Посилаючись на ч. 1 розділу 2 § 160 Українського правопису, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 437 від 22.05.2019, апелянт зазначає, що в даному випадку у першій частині речення вказані два реквізити позивача - телефон / факс, які розділені між собою скісною рискою, а друга частина розкриває зміст першої (попередньої частини, тобто дає визначення та конкретизує за якими саме номерами можна зв`язатись з позивачем, при цьому у другій частині речення зазначений лише один номер - , без скісної риски, що вказує, що це саме номер телефону, а не факсу. За твердженням апелянта, за наявності у позивача факсу, у реквізитах після номеру телефону, через скісну риску був би вказаний інший номер факсу.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з такою позицією скаржника, оскільки п. 1 § 165 Українського правопису, передбачено в яких випадках ставиться скісна риска, а саме: в офіційно-діловому та науковому стилях - як розділовий знак між однорідними членами речення та в інших подібних випадках у значенні, близькому як до єднального (=і/ так і до розділового (=або) сполучників.

На переконання колегії суддів, відповідач обґрунтовано зазначає у відзиві на апеляційну скаргу про те, що розділовий знак «/» (скісна риска) в контексті «тел./факс» має значення «і» та «або», а тому, вказуючи власні реквізити після двокрапки, позивач розкривав першу частину речення та повідомляв, що за номером можна зв`язатися телефоном, а також надсилати кореспонденцію факсом.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ст. 693 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Разом з тим, строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України, за приписами якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У п. 5.2 договору сторони погодили, що оплата за продукцію здійснюється наступним чином: 100% вартості продукції - протягом 10 робочих днів з дати прийняття продукції покупцем та проходження нею вхідного контролю.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, покупець зобов`язаний розрахуватися з продавцем (постачальником) за придбаний (поставлений) товар виключно після позитивного проходження продукцією вхідного контролю.

Відповідно до пункту 6.1 договору сторони домовились, що до відносин за договором застосовуються Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6; Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7 (далі - Інструкція П-7). Сторони зобов`язуються провести приймання продукції за кількістю і якісно відповідно до вказаних нормативних актів.

Відповідно до пункту 6 Інструкції П-7, приймання продукції за якістю та комплектністю здійснюється на складі одержувача, при іногородній поставці - не пізніше 20 днів, а які швидко псуються продукції - не пізніше 24 годин після видачі продукції органом транспорту або її надходженням на склад одержувача при доставці продукції постачальником або при її вивезенні одержувачем.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не врахував визначені пунктами 5.2 та 6.1 договору та пунктом 6 Інструкції П-7 строки проходження вхідного контролю, а також того, що обов`язок відповідача оплатити продукцію настає після отримання всієї партії, розмір якої визначений специфікацією до договору, а не її окремої частини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 920/508/18 за результатами розгляду аналогічного спору між тими ж сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом передбаченого пунктом 6 Інструкції П-7 20-денного строку приймання товару за якістю за видатковою накладною № РН-0001200 від 12.04.2017, який отриманий відповідачем 18.04.2017 за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» № 8990 від 15.04.2017, а саме, до 08.05.2017, відповідачем було складено вищезазначену картку вхідного контролю від 05.05.2017, в якій встановлено, що отриманий товар (субблок) не пройшов вхідний контроль згідно технологічної документації в повному обсязі, а параметри не відповідають вимогам ТУ.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що експрес накладна ТОВ «Нова Пошта» №3166 від 12.04.2017, яку позивач просив залучити до матеріалів справи, не стосується спірного договору, а субблок за видатковою накладною № РН-0001200 від 12.04.2017 надійшов відповідачеві саме 18.04.2017 за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» № 8990 від 15.04.2017, про що складено запис № 348 від 18.04.2017 у книзі обліку вхідних документів.

Так, відповідачем було надано суду першої інстанції Витяг з Книги обліку вхідних документів (справа № 09-19) на 11 арк., копію видаткової накладної №РН-0001174 від 12.04.2017, копію експрес-накладної ТОВ «Нова Пошта» №3166 від 13.04.2017 (а.с. 71-83, т. 2).

Зі змісту вказаних документів вбачається, що за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» №3166 від 12.04.2017 від ТОВ «Промелектроніка» надійшла продукція відповідно до видаткової накладної № РН-0001174 від 12.04.2017, а саме: головка магнітна запису СИ3.253.176 (П-503Б) в кількості 10 шт. та головка магнітна старання СИ3.253.176-02 (П-503Б) в кількості 5 шт., загальна вартість наведеного товару 69 498,00 грн.

Як зазначає відповідач, товар за видатковою накладною № 0001174 від 12.04.2017 надійшов на виконання іншого договору № 158-17 від 15.03.2017.

Відповідно до книги обліку вхідних документів (справа № 09-19) 13.04.2017 внесено запис № 339 про те, що на підприємство відповідача надійшла головка магнітна за видатковою накладною № РН-0001174 від 12.04.2017 та відображено останні цифри експрес накладної ТОВ «Нова Пошта» - 93166 на суму 69 498,00 грн.

Водночас, субблок за видатковою накладною № РН-0001200 від 12.04.2017 надійшов на підприємство відповідача за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» №8990, про що складено запис № 348 від 18.04.2017 у Книзі обліку вхідних документів (справа № 09-19).

При цьому, доводи апелянта про те, що вказана книга обліку вхідних документів відповідача не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу у справі на підтвердження вищевикладених обставин, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Ведення записів про надходження вантажів передбачено Наказом Міністерства статистики України від 21.06.1196 №193 «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів» (далі - Наказ № 193).

Зокрема, Наказом № 193 встановлено, що журнал обліку вантажів, що надійшли (форма № М-1) застосовується для обліку та контролю за надходженням та оприбуткуванням матеріальних цінностей. Записи в журналі виконуються відділом постачання в міру надходження матеріальних цінностей на склад підприємства на основі товарно-транспортних документів, прибуткових ордерів, актів приймання матеріалів.

Враховуючи, що експрес накладна №3166 від 12.04.2017 не має жодного відношення до договору № 171-17 від 16.03.2017 та не стосується вирішення спору між сторонами у даній справі, судом першої інстанції правомірно не прийнято такий документ в якості належного доказу.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивачем, у свою чергу, не було надано жодного доказу на підтвердження того, що поставка за видатковою накладною № РН-0001200 від 12.04.2017 відбулась за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» №3166 від 12.04.2017.

Також судом першої інстанції правильно встановлену ту обставину, що продукція (субблок), взамін продукції неналежної якості, надійшла 14.06.2017 за видатковою накладною позивача № РН-0001728 від 13.06.2017, що підтверджується експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» № 7463 від 13.06.2017 (а.с.143-144, т. 1).

Отже, поставка всієї продукції згідно умов договору відбулась 14.06.2017, а з 15.06.2020 розпочався 20-денний строк на проведення вхідного контролю всього обсягу продукції, який завершився 04.07.2017.

Враховуючи те, що весь обсяг продукції (з урахуванням заміни товару неналежної якості) пройшов вхідний контроль, відповідач повинен був здійснити оплату у відповідності до п. 5.2 договору, а саме, у строк до 18.07.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив оплату за поставлений товар 19.06.2017, що підтверджується платіжним дорученням №2196 на суму 209 009,48 грн (а.с. 145, т. 1).

Таким чином, у встановлений договором строк відповідачем виконано свої договірні зобов`язання перед позивачем з оплати поставленого товару у повному обсязі.

Разом з тим, посилаючись на порушення строку оплати, позивач просить суд стягнути з відповідача 773,05 грн 3% річних, 6 104,75 грн інфляційних втрат та 6 562,33 грн пені, нараховані на загальну суму поставленого товару у розмірі 206 009,48 грн за період з 05.05.2017 по 18.06.2017.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на стягнення пені передбачено сторонами у п. 7.2 договору, відповідно до якого пеня стягується при порушенні строку оплати продукції понад 30 днів.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідачем не було порушено строк виконання грошового зобов`язання перед позивачем за поставлену по договору продукцію, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення пені, а також 3% річних та інфляційних втрат.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність порушення відповідачем договірних зобов`язань з оплати товару у встановлені договором строки, а відтак, не доведено порушення своїх прав, за захистом яких він звернувся з даним позовом до суду.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТОВ «Промелектроніка» до ДП «Авіакон» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є неправомірними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що, на його думку, виявилось у незастосуванні до спірних правовідносин у даній справі практики Верховного Суду в аналогічних справах, виходячи з наступного.

За приписами ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, посилання позивача на справи №920/946/18 та № 910/16199/18 є безпідставними, оскільки договір, за яким виникли правовідносини у даній справі, та договори, що були предметом розгляду у наведених справах, не є аналогічними за змістом, зокрема, щодо умов, обсягів поставки та оплати за товар.

Так, у договорі, що був предметом дослідження у справі №910/16199/18 не передбачено проведення вхідного контролю та строки оплати, а у справі №920/946/18 предметом дослідження був договір, умовами якого не передбачено здійснення поставки однією партією.

Крім того, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на наведену в апеляційній скарзі практику Верховного Суду, викладену у постановах від 16.01.2019 у справі № 915/78/18 та від 27.11.2018 у справі №924/242/18, оскільки судові рішення у таких були прийняті за інших встановлених у них обставин та за інших поданих сторонами й оцінених доказів.

Зокрема у справі № 915/78/18 встановлено, що постачальника не було повідомлено про виявлення продукції неналежної якості, а вхідний контроль здійснено після набуття права власності та у зв`язку з виявленням прихованих недоліків. У справі №924/242/18 встановлено, що вхідний контроль проведено з порушенням строків встановлених підпунктом «а» п. 6 Інструкції П-7, а продукція не поверталася постачальнику.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 07.09.2020 у справі №920/671/20 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Промелектроніка» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» на рішення Господарського суду Сумської області від 07.09.2020 у справі № 920/671/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 07.09.2020 у справі № 920/671/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 920/671/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз