РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.01.2021Справа № 910/10764/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегери А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства "Теплогарант"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне підприємство "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД"

про визнання додаткових угод укладеними та стягнення 173 903,49 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Вагін А.В. за ордером серії ВВ № 1008788 від 05.01.2021;

від відповідача: Кушніренко А.М. за витягом з ЄДРПОУ;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Теплогарант" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" (далі - відповідач) про:

- визнання укладеною Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 у запропонованій позивачем редакції;

- визнання укладеною Додаткової угоди № 2 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 у запропонованій позивачем редакції;

- стягнення з відповідача 119 717,53 грн. основного боргу, 35 758,76 грн. пені, 6 702,45 грн. інфляційних втрат, 3 741,66 грн. 3 % річних та 7 983,09 грн. штрафу, в зв`язку з неналежним виконанням умов Договору № 43/18 від 27.02.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що 27.02.2018 року між ним та відповідачем було укладено Договір про постачання теплової енергії № 43/18 (далі - Договір), за умовами якого Комунальне підприємство "Теплогарант" зобов`язалося у період дії цього Договору поставити споживачу теплову енергію до об`єкту відповідача - вбудованого приміщення магазину (аптека), що знаходиться за адресою: м. Конотоп, пр. Червоної Калини, 8, загальною (опалювальною, орендованою) площею 134,9 м2, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався своєчасно оплатити вказану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, що передбачені Договором. Однак, після підписання цієї угоди позивачем було виявлено допущену під час її оформлення помилку, яка стосується невірно визначеного терміну, на який поширюється дія Договору. У зв`язку з наведеними обставинами, а також зважаючи на те, що вищевказане приміщення було передано Приватним підприємством "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД" відповідачу в оренду 14.12.2017 року, позивач листом № 341 від 25.04.2018 звернувся до відповідача з пропозицією укласти відповідну Додаткову угоду № 1 до Договору в частині зміни строку цього правочину та поширення його дії на відносини сторін, які виникли з 14.12.2017 року. Проте відповідач у встановлені законом порядку та строки не розглянув надіслану позивачем пропозицію та не направив Комунальному підприємству "Теплогарант" відповіді на вказану оферту.

Крім того, позивач посилався на те, що відповідно до положень пункту 9.3.1 Договору, у зв`язку з тим, що договір оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 року, на підставі якого споживач користується об`єктом теплопостачання, діє по 01.01.2020 року, дія даного Договору на постачання теплової енергії припиняється 01.01.2020 року. Проте ані до 01.01.2020 року, ані після наведеної дати споживач не повідомив позивача про продовження терміну дії договору оренди, натомість продовжив приймати до обліку акти виконаних робіт на теплопостачання об`єкту по вулиці Червоної Калини, 8 у місті Конотоп. У той же час 17.03.2020 року на електронну адресу позивача надійшла заява уповноваженої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія", в якій останнє запропонувало укласти договір на теплопостачання іншого об`єкту відповідача площею 68 м2, що знаходиться за адресою: пр. Миру, 11 та належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" на праві оренди на підставі укладеного з Приватним підприємством "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД" договору оренди нежитлового приміщення від 01.12.2019 № 30/ХІЛ/СФК/С/К/М. У відповідь на вказане звернення позивач підготував та направив на адресу відповідача лист від 15.04.2020 № 46-ЖРОД разом з проектом відповідної Додаткової угоди № 2 до Договору, якою передбачено продовження терміну дії Договору з 01.01.2020 по 31.12.2020 з пролонгацією на кожний наступний рік, включення нежитлового приміщення по пр. Миру, 11 до об`єктів, на які відповідачу постачається теплова енергія, а також поширення дії цієї Додаткової угоди № 2 на відносини сторін, що виникли з 01.12.2019 року (за виключенням пункту 1 даної Додаткової угоди № 2, положення якої застосовуються сторонами з 01.01.2020 року). Означене поштове відправлення отримано відповідачем 27.04.2020 року, проте жодної відповіді на таке звернення позивача останнім від споживача отримано не було.

Також, у позовній заяві Комунальне підприємство "Теплогарант" вказувало на те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем передбаченого Договором обов`язку щодо повної та своєчасної оплати наданих йому з 14.12.2017 року по 22.04.2020 року послуг з теплопостачання об`єкту за адресою: м. Конотоп, пр. Червоної Калини, 8, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" утворилася заборгованість у розмірі 119 717,53 грн., а також виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат на підставі пунктів 3.5, 3.6, 6.2.5, 6.2.6 Договору.

Враховуючи наведені обставини, Комунальне підприємство "Теплогарант" звернулося до суду з даним позовом про визнання укладеними вищезазначених Додаткових угод до Договору та стягнення з відповідача 119 717,53 грн. основного боргу, а також 35 758,76 грн. пені, 7 983,09 грн. штрафу, 6 702,45 грн. інфляційних втрат та 3 741,66 грн. 3 % річних, нарахованих внаслідок неналежного виконання останнім умов Договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.2020 відкрито провадження у справі № 910/10764/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.09.2020 року. Крім того, цією ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, залучено Приватне підприємство "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД".

31.08.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача на позовну заяву № 134 від 27.08.2020, в якому останній заперечив проти позовних вимог, зокрема, про стягнення з нього заборгованості, у зв`язку з їх безпідставністю. Разом із тим, відповідач визнав факт споживання ним теплової енергії за адресою: місто Конотоп, вулиця Червоної калини, 8, та вказав про відсутність заперечень проти оплати вартості цієї теплової енергії за умови належного обґрунтування позивачем її дійсного спожитого обсягу. Також відповідач зазначив про необґрунтованість вимог Комунального підприємства "Теплогарант" про визнання укладеними спірних додаткових угод.

15.09.2020 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача № 460 від 14.09.2020, в якому останній просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

У підготовчому засіданні 15.09.2020 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/10764/20 на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 06.10.2020 року.

До початку призначеного підготовчого засідання 06.10.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача на відзив № 501 від 05.10.2020, в якій останній вказав на необґрунтованість заперечень відповідача проти позову, викладених у відзиві на позовну заяву, а також просив поновити йому пропущений строк на подання цієї заяви по суті спору.

У підготовчому засіданні 06.10.2020 року судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 20.10.2020 року.

До початку підготовчого засідання 20.10.2020 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача № 174 від 19.10.2020, в якому останній повідомив про неможливість забезпечення явки його уповноваженого представника у наведене підготовче засідання, у зв`язку із хворобою зазначеного представника.

У підготовчому засіданні 20.10.2020 року судом постановлено протокольну ухвалу про задоволення клопотання позивача та поновлення йому строку на подання відповіді на відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2020 закрито підготовче провадження у справі № 910/10764/20 та призначено її до судового розгляду по суті на 10.11.2020 року.

09.11.2020 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача № 594 від 09.11.2020, в якому останній просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

Разом із тим, судове засідання у вказаній справі, призначене на 10.11.2020 року, не відбулося.

У зв`язку з наведеними обставинами, ухвалою господарського суду міста Києва від 30.11.2020 року судове засідання для розгляду справи № 910/10764/20 по суті призначено на 15.12.2020 року.

14.12.2020 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача № 667 від 14.12.2020 про проведення судового засідання у справі № 910/10764/20 без участі представника Комунального підприємства "Теплогарант".

У судовому засіданні 15.12.2020 року оголошувалася перерва до 12.01.2021 року.

У судовому засіданні 12.01.2021 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у вказаному судовому засіданні проти задоволення вимог Комунального підприємства "Теплогарант" заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 12.01.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" (орендар) та Приватним підприємством "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД" (орендодавець) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч, за умовами якого третя особа передала, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 134,9 м2 за адресою: місто Конотоп, проспект Червоної Калини (Леніна), будинок 8, для розміщення в ньому аптеки.

За умовами пункту 4.1 цього договору строк його дії встановлено з 14.12.2017 року по 01.01.2020 року.

Відповідно до пункту 10.4 наведеної угоди остання вступає в силу з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами врегулювання грошових розрахунків.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного договору на підставі акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 14.12.2017 року вищенаведене нежитлове приміщення площею 134,9 м2 було передано в оренду відповідачу.

27.02.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" (споживач) та Комунальним підприємством "Теплогарант" (виконавець) укладено Договір про постачання теплової енергії № 43/18, за умовами якого позивач зобов`язався у період дії цього Договору поставити споживачу теплову енергію до об`єкту - цілого вбудованого приміщення магазину (аптека), що знаходиться за адресою: місто Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, загальною (опалювальною, орендованою) площею 134,9 м2, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався своєчасно оплатити вказану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, що передбачені Договором.

Означений правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

За умовами пункту 1.4 цього Договору суб`єкт користування послугами: орендар нежитлового приміщення - Товариство з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія", на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 року.

Відповідно до пункту 1.5.2 Договору характеристика об`єкту надання послуг, максимальне теплове навантаження в EQ Гкал/год та нормативний обсяг споживання теплової енергії в Q Гкал/рік, розрахований згідно КТМ 204 України 244-94 "Норми та вказівки по нормуванню втрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні", затвердженими Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 14.12.1993 року:

- максимальне теплове навантаження на опалення на об`єкт EQ - 0,01546 Гкал/год;

- нормативний обсяг споживання теплової енергії кожним з об`єктів Q - 34,3412 Гкал/рік, з поквартальним розподілом: січень - 7,2660, лютий - 6,4869, березень - 5,7231, квітень - 1,5747, жовтень - 1,7846, листопад - 4,9412, грудень - 6,5647.

Засоби обліку теплової енергії відсутні (пункт 1.6 Договору).

Згідно з пунктом 2.1 наведеної угоди розмір тарифів на теплову енергію встановлюється рішенням органу місцевого самоврядування відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 2.2 Договору встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 21.11.2017 року № 279 "Про встановлення тарифів КП "Теплогарант", тариф на теплову енергію для потреб "інших споживачів (крім населення)" складає 1884,12 грн. за 1 Гкал з ПДВ. Дане рішення опубліковано у місцевому виданні - газеті "Конотопський край" № 94 від 24 листопада 2017 року. Тариф набув чинності з 9 грудня 2017 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 26.02.2018 року № 55 "Про встановлення тарифів КП "Теплогарант", тариф на теплову енергію для потреб "інших споживачів (крім населення)" складає 2006,09 грн. за 1 Гкал з ПДВ. Дане рішення опубліковано у місцевому виданні - газеті "Конотопський край" № 18 від 2 березня 2018 року. Тариф набув чинності з 17 березня 2018 року.

За умовами пункту 2.3 Договору, у разі зміни тарифів на послуги, виконавець повідомляє про це споживача у письмовій формі (у тому числі шляхом надсилання повідомлення на електронну пошту) або через засоби масової інформації. Виконавець застосовує нові тарифи, а споживач здійснює розрахунки за спожиті послуги за новими тарифами з моменту введення їх у дію, відповідно до частини 6 статті 276 Господарського кодексу України. Зміна тарифу не потребує внесення змін у Договір.

Місцем надання послуг є приміщення, розташоване за адресою: м. Конотоп, проспект Червоної Калини, 8 (пункт 4.3 Договору).

Згідно з пунктом 9.1 Договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів печатками сторін і діє по 31 грудня 2018 року. На підставі частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України даний Договір поширює свою дію на відносини сторін, що виникли раніше, а саме з 27 лютого 2018 року, з моменту фактичного користування послугами.

За змістом пункту 9.3 цієї угоди Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, за винятком, передбаченим пунктом 9.3.1 Договору, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Водночас відповідно до пункту 9.3.1 Договору, у зв`язку з тим, що договір оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 року, на підставі якого споживач користується об`єктом теплопостачання, діє до 01.01.2020 року, дія даного Договору на постачання теплової енергії припиняється 01.01.2020 року.

У разі продовження терміну дії договору оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 року на більш тривалий термін, споживач зобов`язаний завчасно повідомити про це виконавця. Продовження терміну дії Договору на постачання теплової енергії на більш тривалий період оформлюється підписанням Додаткової угоди (пункт 9.3.2 Договору).

У поданій позовній заяві Комунальне підприємство "Теплогарант" просило суд визнати укладеними Додаткові угоди № 1 і № 2 до Договору, а також стягнути з відповідача 119 717,53 грн. основного боргу, 35 758,76 грн. пені, 7 983,09 грн. штрафу, 6 702,45 грн. інфляційних втрат та 3 741,66 грн. 3 % річних, у зв`язку з неналежним виконанням останнім умов Договору.

Оцінюючи подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору в запропонованій позивачем редакції, останній посилався на те, що після підписання Договору Комунальним підприємством "Теплогарант" було виявлено допущену під час його оформлення помилку, яка стосується невірно визначеного терміну, на який поширюється дія Договору.

У зв`язку з наведеними обставинами, а також зважаючи на те, що вищезазначене приміщення, куди постачається теплова енергія, було фактично передано Приватним підприємством "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД" відповідачу в оренду 14.12.2017 року, позивач листом № 341 від 25.04.2018 звернувся до відповідача з пропозицією укласти відповідну Додаткову угоду № 1 до Договору в частині зміни строку цього правочину та поширення його дії на відносини сторін, які виникли з 14.12.2017 року.

До означеного листа позивачем долучено два примірники вищенаведеної Додаткової угоди № 1, а також акт здачі-приймання наданих послуг (виконаних робіт) та рахунок № 1061 від 25.04.2018 року на оплату послуг теплопостачання, наданих з 14.02.2017 по 26.02.2018 за адресою: м. Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, на суму 30 554,00 грн.

Проте відповідач, який отримав означене поштове відправлення 15.05.2018 року, у встановлені законом порядку та строки не розглянув надіслану позивачем пропозицію та не направив Комунальному підприємству "Теплогарант" відповіді на вказану оферту щодо її акцептування.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 4 статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до змісту статей 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас згідно з пунктом 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року № 1198, споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

За частинами 1, 2 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до частини 4 статті 19 Закону України "Про теплопостачання", теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи.

Частиною 3 статті 24 Закону України "Про теплопостачання" унормовано, що основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Таким чином, вказані норми містять загальне правило про необхідність споживання теплової енергії на підставі договору, а також встановлюють обов`язок для учасників таких відносин з укладення відповідного договору.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як було зазначено вище, 27.02.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" (споживач) та Комунальним підприємством "Теплогарант" (виконавець) укладено Договір про постачання теплової енергії № 43/18, за умовами якого позивач зобов`язався у період дії цього Договору поставити споживачу теплову енергію до об`єкту - цілого вбудованого приміщення магазину (аптека), що знаходиться за адресою: м. Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, загальною (опалювальною, орендованою) площею 134,9 м2, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався своєчасно оплатити вказану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, що передбачені Договором.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про належне виконання споживачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" покладеного на нього законом обов`язку щодо укладення відповідного договору.

У наведеному Договорі сторони погодили усі його істотні умови, а також, зокрема, встановили, що дія цього правочину поширюється на відносини сторін, що виникли з 27 лютого 2018 року, що вбачається зі змісту пункту 9.1 означеної угоди.

Проте вказані положення, на думку позивача, були включені до Договору помилково, оскільки вірною датою, з якої відповідач фактично користується об`єктом теплопостачання, є 14.12.2017 року, тобто дата передачі відповідачу в оренду вищенаведеного приміщення. З огляду на викладене, дія Договору, на думку позивача, повинна поширюватися на відносини сторін, що виникли з 14 грудня 2017 року, як зазначено позивачем у запропонованій ним до укладення спірній Додатковій угоді № 1 до Договору.

Відповідно до частин 2-4 статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у добровільному порядку не підписав запропоновану позивачем до укладення Додаткову угоду № 1 до Договору та після укладення Договору не вчинив жодних дій, які свідчать про наявність у нього волевиявлення на поширення дії умов Договору на правовідносини сторін, що фактично виникли саме з 14.12.2017 року, що підтверджується, зокрема, змістом відзиву на позовну заяву.

Водночас суд звертає увагу позивача на те, що положення частини 4 статті 188 Господарського кодексу України щодо права заінтересованої сторони передати спір на вирішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору, не означають, що суд має право визнати укладеним договір (чи зобов`язати відповідача укласти додаткову угоду про внесення змін до Договору в запропонованій позивачем редакції) без передбаченого договором або законом обов`язку іншої сторони на укладення такого договору.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 27.08.2019 року в справі № 922/2743/18.

Проте позивачем, зважаючи на виконання відповідачем встановленого законом обов`язку щодо укладення Договору про постачання теплової енергії, а також його підписання і скріплення печатками сторін без будь-яких зауважень чи заперечень, не було доведено наявності у відповідача передбаченого цим Договором або законом обов`язку на укладення спірної Додаткової угоди № 1 про внесення змін до цього Договору та надання йому ретроспективної дії, що свідчить про необґрунтованість вказаної вимоги Комунального підприємства "Теплогарант".

У той же час допущення у певному правочині, на думку його сторони, помилки, не може безумовно свідчити про наявність у іншої сторони договору обов`язку внесення змін до такої угоди без наявності відповідного волевиявлення, оскільки при укладенні договору сторони вже погодили його зміст шляхом включення умов (пунктів), визначених на розсуд сторін і погоджених ними, і такі умови договору після його укладення є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, як було вказано вище, відповідно до пункту 9.3.1 Договору, у зв`язку з тим, що договір оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 року, на підставі якого споживач користується об`єктом теплопостачання, діє до 01.01.2020 року, дія даного Договору на постачання теплової енергії припиняється 01.01.2020 року.

Однак у матеріалах справи відсутні докази продовження дії укладеного між відповідачем та третьою особою договору оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 року та, відповідно, докази, що свідчать про наявність підстав для продовження терміну дії Договору на постачання теплової енергії на більш тривалий період шляхом підписання між сторонами у даній справі відповідної Додаткової угоди, зокрема, у добровільному порядку, що свідчить про недоведеність позивачем вимог, які зводяться до спонукання відповідача продовжити дію Договору після 01.01.2020 року.

Слід також зазначити, що будь-яких заяв чи клопотань про витребування у відповідача чи інших осіб доказів продовження дії вищенаведеного договору оренди нежитлового приміщення позивачем під час розгляду справи заявлено не було.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Разом із тим, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів наявності підстав для продовження строку дії означеного договору з 01.01.2020 року, позивачем у встановленому законом порядку не було доведено належними і допустимими доказами наявності правових підстав для внесення змін до цього правочину після наведеної дати, а також підстав для надання цьому Договору ретроспективної дії з 14.02.2017 року, оскільки за змістом частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України встановлення у договорі положень про його застосування до відносин між сторонами, які виникли до укладення такого правочину, віднесено до виключних прав сторін договору, що реалізуються за їх вільним волевиявленням.

Докази, які свідчать про законодавче встановлення обов`язку відповідача на внесення змін до Договору, запропонованих позивачем у Додатковій угоді № 1 до нього, у матеріалах справи відсутні.

Слід також зазначити, що за загальним правилом, встановленим частиною 5 статті 188 Господарського кодексу України, якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням.

Враховуючи наведені обставини, у задоволенні позовної вимоги Комунального підприємства "Теплогарант" про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 у запропонованій позивачем редакції слід відмовити.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання укладеною Додаткової угоди № 2 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 у запропонованій позивачем редакції, останній посилався на те, що ані до 01.01.2020 року, ані після наведеної дати споживач не повідомив позивача про продовження терміну дії договору оренди, натомість продовжив приймати до обліку акти виконаних робіт на теплопостачання об`єкту по вулиці Червоної Калини, 8 у місті Конотоп. У той же час 17.03.2020 року на електронну адресу позивача надійшла заява уповноваженої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія", в якій останнє запропонувало укласти договір на теплопостачання іншого об`єкту відповідача площею 68 м2, що знаходиться за адресою: пр. Миру, 11 та належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" на праві оренди на підставі укладеного з Приватним підприємством "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД" договору оренди нежитлового приміщення від 01.12.2019 № 30/ХІЛ/СФК/С/К/М.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на вказане звернення позивач підготував та направив на адресу відповідача лист від 15.04.2020 № 46-ЖРОД разом з проектом відповідної Додаткової угоди № 2 до Договору, якою передбачено продовження терміну дії Договору з 01.01.2020 по 31.12.2020 з пролонгацією на кожний наступний рік, включення нежитлового приміщення по пр. Миру, 11 до об`єктів, на які постачається теплова енергія, а також поширення дії цієї Додаткової угоди № 2 на відносини сторін, що виникли з 01.12.2019 року (за виключенням пункту 1 даної Додаткової угоди № 2, положення якої застосовуються сторонами з 01.01.2020 року).

Означене поштове відправлення отримано відповідачем 27.04.2020 року, проте, як вказано у позовній заяві, жодної відповіді на таке звернення позивача останнім від споживача отримано не було.

У той же час, при дослідженні матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про визнання укладеною Додаткової угоди № 2 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 у запропонованій позивачем редакції, з огляду на вищенаведені судом норми права та фактичні обставини цієї справи (щодо можливості пролонгації наведеної угоди та надання їй ретроспективної дії).

Крім того, суд звертає увагу на те, що нормативними приписами законодавства встановлено обов`язок учасників правовідносин, предметом яких є споживання, зокрема, теплової енергії, щодо укладення відповідного договору на теплопостачання певного об`єкту. Разом із тим, вищезазначеними положеннями не закріплено імперативних приписів, які зобов`язують споживача вносити зміни до вже існуючих договорів на постачання теплової енергії в частині включення до них інших об`єктів теплопостачання (які можуть перебувати у володінні споживачів на різних правових підставах та протягом різних строків).

Слід також зазначити, що зі змісту адресованої позивачу заяви відповідача від 18.03.2020 року вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" просило Комунальне підприємство "Теплогарант" укласти з ним саме окремий договір на теплопостачання іншого об`єкту відповідача, який знаходиться за адресою: пр. Миру, 11 (у місті Конотоп), а не внести зміни до вже існуючого між сторонами Договору на теплопостачання.

Отже, адресований відповідачу разом з проектом відповідної Додаткової угоди № 2 до Договору лист Комунального підприємства "Теплогарант" від 15.04.2020 № 46-ЖРОД в розумінні положень Господарського кодексу України та вищенаведених нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, не може вважатися офертою на укладення між сторонами договору на теплопостачання об`єкту по пр. Миру, 11 у місті Конотоп.

Зазначені обставини додатково свідчать про необґрунтованість вимоги позивача щодо визнання укладеною Додаткової угоди № 2 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 у запропонованій ним редакції.

Відтак, у задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

У поданій позовній заяві Комунальне підприємство "Теплогарант" вказувало на те, що, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем передбаченого Договором обов`язку щодо повної та своєчасної оплати наданих йому з 14.12.2017 року по квітень 2020 року включно послуг з теплопостачання об`єкту за адресою: м. Конотоп, пр. Червоної Калини, 8, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" утворилася заборгованість у розмірі 119 717,53 грн., а також виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат на підставі пунктів 3.5, 3.6, 6.2.5, 6.2.6 Договору.

Враховуючи наведені обставини, Комунальне підприємство "Теплогарант" просило суд стягнути з відповідача, зокрема, 119 717,53 грн. основного боргу, що виник, у зв`язку з неналежним виконанням останнім умов Договору в частині повної та своєчасної оплати теплової енергії у період з 14.12.2017 року по квітень 2020 року.

За умовами частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як було зазначено вище, в обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованої суми основного боргу, Комунальне підприємство "Теплогарант" посилалося на неналежне виконання споживачем умов Договору в частині повної та своєчасної оплати поставленої йому в період з 14.12.2017 року по квітень 2020 року включно теплової енергії.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами Договір про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 року, предметом якого було постачання теплової енергії до об`єкту відповідача - цілого вбудованого приміщення магазину (аптека), що знаходиться за адресою: м. Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, діяв з 27.02.2018 року (що фактично не заперечувалося позивачем у позовній заяві та стало підставою для пред`явлення вимоги про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору в запропонованій позивачем редакції) до 01.01.2020 року (відповідно до умов пункту 9.3.1 Договору).

З огляду на викладене, суд зазначає, що частиною 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з частиною 3 цієї статті Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Отже, визначені наведеними нормами Господарського процесуального кодексу України права, що належать тільки позивачу, певним чином визначають диспозитивність господарського процесу. Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Суд звертається до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі 922/1249/17.

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в даній справі, позивач зазначав про порушення його прав внаслідок несплати відповідачем вартості поставленої/використаної теплової енергії за Договором про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 року у періоди, зокрема, з 14.12.2017 року (момент фактичного набуття права користування нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Конотоп, проспект Червоної Калини, 8) до 26.02.2018 року (день, що передує укладенню між сторонами Договору № 43/18), а також з 01.01.2020 року по 22.04.2020 року включно, фактично посилаючись при цьому на автоматичне продовження дії наведеного Договору.

Таким чином, з огляду на предмет заявлених Комунальним підприємством "Теплогарант" у справі позовних вимог, порушеним правом позивача, яке підлягає судовому захисту у даному судовому провадженні, є право на отримання коштів у вигляді плати за поставлену теплову енергію за Договором про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 року, а до предмету доказування, відповідно, входять обставини неправомірного ухилення відповідача від виконання своїх договірних зобов`язань за цим правочином в частині такої сплати (підстави позову).

Водночас, заявивши в якості предмета позову вимогу про стягнення вартості теплової енергії за Договором, при якому чинність відповідного договору та поширення його дії на відносини сторін, що виникли до 27.02.2018 року, та тривали після 01.01.2020 року, презюмується, позивач жодним чином не обґрунтував можливості стягнення з відповідача заборгованості за вказані періоди у даному судовому провадженні в рамках розгляду справи № 910/10764/20, не зазначивши жодних посилань, зокрема, на нормативні законодавчі приписи, що регулюють порядок оплати спожитої відповідачем теплової енергії у позадоговірному порядку, з конкретизацією початкових та кінцевих дат періодів виникнення у відповідача відповідних зобов`язань та періодів їх прострочення по кожному місяцю такого споживання окремо.

Слід також зазначити, що з огляду на регламентований статтею 14 Господарського процесуального кодексу України принцип диспозитивності господарського судочинства та приписи статті 46 Господарського процесуального кодексу України, суд, за відсутності відповідної процесуальної ініціативи з боку позивача, позбавлений можливості самостійно кваліфікувати спірні правовідносини в період до початку та після закінчення дії Договору як кондиційні - набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави, оскільки у позові Комунальне підприємство "Теплогарант" стверджувало про наявність між сторонами саме договірних правовідносин, тоді як у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

З огляду на викладене, а також зважаючи на підстави пред`явлених Комунальним підприємством "Теплогарант" вимог, суд дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення заборгованість відповідача, що виникла внаслідок не оплати фактично спожитої теплової енергії у період з 14.12.2017 року по 26.02.2018 року на суму 30 554,00 грн. та у період з 01.01.2020 року по 22.04.2020 року на суму 26 489,13 грн., що в загальному розмірі становить 57 043,13 грн., стягненню в рамках справи № 910/10764/20 не підлягає, у зв`язку з чим у задоволенні позову Комунального підприємства "Теплогарант" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" заборгованості на суму 57 043,13 грн. слід відмовити.

Разом із тим, позивач не позбавлений права та можливості звернутися до суду з окремим позовом про стягнення з відповідача вартості поставленої йому теплової енергії у позадоговірному порядку за період, що не охоплюється строком дії Договору, із зазначенням відповідного нормативно-правового та документального обґрунтування таких вимог, з урахуванням встановлених судом у даній справі обставин.

У той же час щодо решти суми боргу, який виник, у зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості за поставлену йому за умовами Договору теплову енергію, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3.2 укладеного між сторонами Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 року, розрахунки за послуги проводяться в грошовій формі (гривні) на умовах цього Договору або Додатків до нього.

Розрахунковим періодом є календарний місяць (пункт 3.3 Договору).

Згідно з умовами пункту 3.4 означеної угоди щомісяця до 1-го числа споживач отримує від виконавця акт прийому-передачі теплової енергії та рахунок на спожиту теплову енергію. Несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від відповідальності щодо оплати наданих виконавцем послуг.

За змістом пункту 3.5 Договору розрахунок за спожиту теплову енергію здійснюється споживачем до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Пунктом 3.14 Договору встановлено, що розмір щомісячної плати (за відсутності засобів обліку) за надані послуги розраховується згідно з нормативами (нормами) споживання теплової енергії розрахунковим способом.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 року позивач за період дії цього правочину (з 27.02.2018 по 01.01.2020) поставив відповідачу теплову енергію за адресою: м. Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, загальною вартістю 76 247,96 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів здачі-приймання наданих послуг від 28.03.2018 року № 805 на суму 11 234,46 грн., від 25.04.2018 року № 968 на суму 2 339,10 грн., від 30.11.2018 року № 1249 на суму 10 122,72 грн., від 28.12.2018 року № 1524 на суму 10 881,60 грн., від 30.01.2019 року № 170 на суму 11 196,94 грн., від 27.02.2019 року № 439 на суму 8 861,48 грн., від 28.03.2019 року № 716 на суму 6 789,86 грн., від 22.04.2019 року № 975 на суму 2 130,82 грн., від 31.10.2019 року № 1184 на суму 454,96 грн., від 27.11.2019 року № 1463 на суму 5 258,38 грн. та від 30.12.2019 року № 1742 на суму 6 977,64 грн., а також копіями відповідних рахунків на їх оплату.

Слід зазначити, що вищенаведені документи були направлені позивачем на адресу відповідача та отримані останнім, про що свідчать наявні у матеріалах справи докази, зокрема, описи вкладення у відповідні поштові відправлення, копії фіскальних чеків, що підтверджують надання позивачу означених послуг поштового зв`язку, а також витяги з інтернет сторінок сервісу відстеження поштових відправлень оператора поштового зв`язку.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором у наведений період свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов укладеного між сторонами Договору.

Судом встановлено, що, з урахуванням положень пункту 3.5 Договору, строк виконання відповідачем обов`язку з оплати поставленої йому теплової енергії на момент звернення позивача до суду з даним позовом настав.

Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач вищенаведену заборгованість погасив лише частково, сплативши позивачу 13 573,56 грн. (вартість послуг теплопостачання за актами здачі-приймання наданих послуг від 28.03.2018 року № 805 на суму 11 234,46 грн. та від 25.04.2018 року № 968 на суму 2 339,10 грн.), що відображено у позовній заяві Комунального підприємства "Теплогарант", та заборгувавши таким чином позивачу грошові кошти у розмірі 62 674,40 грн. за актами від 30.11.2018 року № 1249, від 28.12.2018 року № 1524, від 30.01.2019 року № 170, від 27.02.2019 року № 439, від 28.03.2019 року № 716, від 22.04.2019 року № 975, від 31.10.2019 року № 1184, від 27.11.2019 року № 1463 та від 30.12.2019 року № 1742.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" заявленої суми основного боргу, відповідач вказував на необґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми заборгованості за період з квітня 2019 року, посилаючись на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 830 "Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії".

Проте такі заперечення визнаються судом необґрунтованими з огляду, зокрема, на те, що означена постанова Уряду набрала чинності лише 04.09.2019 року, а в матеріалах справи відсутні докази укладення між сторонами договору відповідно до типових договорів про надання послуги, що затверджені цією постановою.

Крім того, зважаючи на положення пункту 1.6 Договору щодо відсутності у відповідача засобів обліку теплової енергії, суд звертає увагу на те, що обсяг споживання відповідачем теплової енергії визначено сторонами у пункті 1.5.2 Договору, за яким характеристика об`єкту надання послуг, максимальне теплове навантаження в EQ Гкал/год та нормативний обсяг споживання теплової енергії в Q Гкал/рік, розрахований згідно КТМ 204 України 244-94 "Норми та вказівки по нормуванню втрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні", затвердженими Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 14.12.1993 року: максимальне теплове навантаження на опалення на об`єкт EQ - 0,01546 Гкал/год; нормативний обсяг споживання теплової енергії кожним з об`єктів Q - 34,3412 Гкал/рік, з поквартальним розподілом.

Зі змісту відповіді позивача на відзив на позовну заяву вбачається, що станом на 22.04.2020 року (останній день спірного періоду постачання теплової енергії відповідачу) та на час розгляду даної справи на відповідній території діє тариф на теплову енергію, встановлений рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради № 81 від 03.04.2019 року. Доказів на спростування наведених обставин відповідачем суду не надано.

Твердження відповідача про втрату чинності питомих норм споживання теплової енергії, затверджених рішенням Конотопської міської ради № 55 від 26.02.2018 року, не спростовує встановленого судом факту наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у загальному розмірі 62 674,40 грн. за актами від 30.11.2018 року № 1249, від 28.12.2018 року № 1524, від 30.01.2019 року № 170, від 27.02.2019 року № 439, від 28.03.2019 року № 716, від 22.04.2019 року № 975, від 31.10.2019 року № 1184, від 27.11.2019 року № 1463 та від 30.12.2019 року № 1742, оскільки зазначені питомі норми споживання теплової енергії стосуються житлових приміщень.

У той же час слід зазначити, що у поданому відзиві відповідач визнав факт споживання ним теплової енергії за адресою: місто Конотоп, вулиця Червоної калини, 8 (зокрема, протягом дії Договору), та вказав про відсутність заперечень проти оплати вартості цієї теплової енергії за умови належного обґрунтування позивачем її дійсного спожитого обсягу.

Разом із тим, контррозрахунку заборгованості відповідача за Договором чи письмових пояснень з обґрунтуванням іншого порядку та механізму обрахунку кількості та вартості наданих позивачем послуг з посиланням на законодавчі приписи Товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" надано суду не було.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевказані встановлені судом обставини, зважаючи на те, що відповідач у встановленому законом порядку не довів належними доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти вимог Комунального підприємства "Теплогарант", а також беручи до уваги, що загальна сума основного боргу відповідача за Договором про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 року, яка складає 62 674,40 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Відтак, стягненню з відповідача на користь Комунального підприємства "Теплогарант" підлягає сума основного боргу в розмірі 62 674,40 грн., тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" 57 043,13 грн. основного боргу слід відмовити з підстав, зазначених вище.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 6 702,45 грн. та 3 % річних у розмірі 3 741,66 грн., що нараховані у період з 11.12.2018 по 10.06.2020 на відповідні суми заборгованості відповідача згідно з наданим позивачем розрахунком, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При дослідженні здійсненого позивачем розрахунку заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3 % річних судом було встановлено, що такий розрахунок не у повній мірі відповідає положенням законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору в силу допущених арифметичних помилок та помилок при визначенні початкових дат періодів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленої теплової енергії.

Так, згідно з частиною другою статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи вищенаведене, а також зважаючи на відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих внаслідок не оплати фактично спожитої ним теплової енергії у період з 14.12.2017 року по 26.02.2018 року на суму 30 554,00 грн. та у період з 01.01.2020 року по 22.04.2020 року на суму 26 489,13 грн., суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача протягом дійсного періоду прострочення ним виконання грошового зобов`язання за Договором, є сума, яка за розрахунком суду складає 2 177,30 грн., з яких: 455,57 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 30.11.2018 року № 1249 на суму 10 122,72 грн., у період з 11.12.2018 по 10.06.2020; 462,00 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 28.12.2018 року № 1524 на суму 10 881,60 грн., у період з 11.01.2019 по 10.06.2020; 445,96 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 30.01.2019 року № 170 на суму 11 196,94 грн., у період з 12.02.2019 по 10.06.2020; 332,53 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 27.02.2019 року № 439 на суму 8 861,48 грн., у період з 12.03.2019 по 10.06.2020; 238,05 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 28.03.2019 року № 716 на суму 6 789,86 грн., у період з 11.04.2019 по 10.06.2020; 69,45 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 22.04.2019 року № 975 на суму 2 130,82 грн., у період з 11.05.2019 по 10.06.2020; 7,91 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 31.10.2019 року № 1184 на суму 454,96 грн., у період з 12.11.2019 по 10.06.2020; 78,90 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 27.11.2019 року № 1463 на суму 5 258,38 грн., у період з 11.12.2019 по 10.06.2020; 86,93 грн. - 3 % річних, нараховані внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 30.12.2019 року № 1742 на суму 6 977,64 грн., у період з 11.01.2020 по 10.06.2020.

Разом із тим, обґрунтованою та арифметично вірною сумою інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача протягом вищенаведених дійсних періодів прострочення ним виконання грошового зобов`язання за Договором за вказаними актами, є 2 769,42 грн.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 2 177,30 грн. 3 % річних та 2 769,42 грн. інфляційних втрат, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 1 564,36 грн. 3 % річних і 3 933,03 грн. інфляційних втрат слід відмовити.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 35 758,76 грн., нарахованої у період з 11.12.2018 по 10.06.2020 на відповідні суми заборгованості відповідача згідно з наданим позивачем розрахунком, та штрафу в розмірі 7 983,09 грн. (що становить 7 % від обрахованої позивачем простроченої споживачем суми основного боргу в розмірі 114 044,19 грн.), суд зазначає наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу приписів частини 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань". Відповідно до зазначеної норми, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

За змістом пункту 6.2.5 Договору в разі несвоєчасної оплати споживачем на умовах цього Договору за послуги виконавця, споживач сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діяла на момент прострочення виконання грошового зобов`язання споживачем) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен календарний день (враховуючи вихідні і святкові дні) прострочення виконання грошового зобов`язання. За прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 7 983,09 грн. (що становить 7 % від обрахованої позивачем простроченої споживачем суми основного боргу в розмірі 114 044,19 грн.), а також враховуючи відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача цієї штрафної санкції, нарахованої внаслідок не оплати фактично спожитої теплової енергії у період з 14.12.2017 року по 26.02.2018 року на суму 30 554,00 грн. та у період з 01.01.2020 року по 22.04.2020 року на суму 26 489,13 грн., що в загальному розмірі становить 57 043,13 грн., суд дійшов висновку про те, законним та обґрунтованим розміром штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є штраф у сумі 4 387,21 грн., що становить 7 % від простроченого відповідачем понад 30 днів платежу в загальному розмірі 62 674,40 грн.

Крім того, при дослідженні здійсненого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми пені судом було встановлено, що такий розрахунок не у повній мірі відповідає положенням законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору в силу допущених аналогічних арифметичних помилок та помилок при визначенні початкових дат періодів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленої теплової енергії.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача пені, нарахованої внаслідок не оплати фактично спожитої ним теплової енергії у період з 14.12.2017 року по 26.02.2018 року на суму 30 554,00 грн. та у період з 01.01.2020 року по 22.04.2020 року на суму 26 489,13 грн., що в загальному розмірі становить 57 043,13 грн., а також беручи до уваги передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою цієї штрафної санкції, що підлягає стягненню з відповідача протягом дійсного періоду прострочення ним виконання грошового зобов`язання за Договором, є сума, яка за розрахунком суду складає 10 027,51 грн., з яких: 1 814,05 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 30.11.2018 року № 1249 на суму 10 122,72 грн., у період з 11.12.2018 по 11.06.2019; 1 930,37 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 28.12.2018 року № 1524 на суму 10 881,60 грн., у період з 11.01.2019 по 11.07.2019; 1 968,82 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 30.01.2019 року № 170 на суму 11 196,94 грн., у період з 12.02.2019 по 12.08.2019; 1 567,63 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 27.02.2019 року № 439 на суму 8 861,48 грн., у період з 12.03.2019 по 12.09.2019; 1 178,27 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 28.03.2019 року № 716 на суму 6 789,86 грн., у період з 11.04.2019 по 11.10.2019; 365,22 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 22.04.2019 року № 975 на суму 2 130,82 грн., у період з 11.05.2019 по 11.11.2019; 54,18 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 31.10.2019 року № 1184 на суму 454,96 грн., у період з 12.11.2019 по 12.05.2020; 563,31 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 27.11.2019 року № 1463 на суму 5 258,38 грн., у період з 11.12.2019 по 10.06.2020; 585,66 грн. - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом від 30.12.2019 року № 1742 на суму 6 977,64 грн., у період з 11.01.2020 по 10.06.2020.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 10 027,51 грн. пені та 4 387,21 грн. штрафу, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 25 731,25 грн. пені та 3 595,88 грн. штрафу слід відмовити.

Слід також зазначити, що за пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки сторони у даній справі не заявляли про застосування позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, то позовна давність до даних вимог судом не застосовується.

Суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки за Договором, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства "Теплогарант" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Приватне підприємство "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест ЛТД", про визнання додаткових угод укладеними та стягнення 173 903,49 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська фармацевтична компанія" (02225, місто Київ, вулиця Оноре Де Бальзака, будинок 12; ) на користь Комунального підприємства "Теплогарант" (41600, Сумська область, місто Конотоп, вулиця Садова, будинок 39А, ) 62 674 (шістдесят дві тисячі шістсот сімдесят чотири) грн. 40 коп. основного боргу, 2 177 (дві тисячі сто сімдесят сім) грн. 30 коп. 3 % річних, 2 769 (дві тисячі сімсот шістдесят дев`ять) грн. 42 коп. інфляційних втрат, 10 027 (десять тисяч двадцять сім) грн. 51 коп. пені, 4 387 (чотири тисячі триста вісімдесят сім) грн. 21 коп. штрафу, а також 1 230 (одну тисячу двісті тридцять) грн. 54 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 22.01.2021 року.

Суддя В.С. Ломака