РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.01.2021Справа № 910/24323/16 (910/13275/20)

За позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" (01033, м. Київ, вул. Паньківська, буд. 5)

про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 193 921,61 грн.

В межах справи № 910/24323/16

За заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"

про банкрутство

суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін :

Від позивача не з`явились

Від відповідача Салашна Л.М. - представник

Розпорядник майна не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/24323/16 за заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.02.2017.

03.09.2020 до Господарського суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 17 199,45 грн., середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, розраховану на дату ухвалення рішення, але не менше 145 589,38 грн., компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати середнього заробітку, втрат від інфляції, розраховану на дату ухвалення рішення, але не менше 31 132,78 грн.

До позовної заяви додано клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке мотивоване тим, що позивач являється пенсіонером, коштів, які складають доходи позивача вистачає лише для сплати комунальних платежів, а також забезпечення мінімального харчування.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.09.2020 задоволено клопотання позивача про відстрочення від сплати судового збору на строк до ухвалення рішення у справі, прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 193 921,61 грн. до розгляду в межах справи № 910/24323/16 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Мостобуд", підготовче засідання призначено на 21.10.2020.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 193 921,61 грн. в межах справи №910/24323/16 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" до судового розгляду по суті на 09.11.2020.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.11.2020 розгляд справи відкладено на 02.12.2020.

01.12.2020 до Господарського суду м. Києва надійшли письмові пояснення відповідача.

04.12.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання позивача про витребування доказів.

28.12.2020 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення позивача на письмові пояснення відповідача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.12.2020 розгляд справи відкладено на 27.01.2021.

У судовому засіданні 27.01.2021 представник відповідача не заперечував щодо часткового задоволення позовних вимог, які складають заборгованість по заробітній плати в розмірі 15 839, 45 грн та середній заробіток в розмірі 18 751, 29 грн.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 193 921,61 грн. Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 до 18.03.2014 працював у відокремленому підрозділі Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" - Мостобудівельний загін № 12 Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" на посаді провідного механіка, що підтверджується записом в трудовій книжці.

Заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати за період з листопада 2013 по березень 2014 року становить 17 199, 45 грн, а також відшкодування витрат на відрядження в розмірі 1 360 грн 00 грн, що підтверджується довідкою Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про виплату заробітної плати за вих. №166 від 26.08.2014.

У відзиві відповідач зазначив про визнання заявлених позивачем вимог, які складають заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 15 839,45 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У ч.1 ст. 1Закону України "Про оплату праці", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття "заробітна плата".

Конституційний Суд України в рішенні 1-18/2013 від 15.10.2013 року зазначив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

Відповідно до положень ст. 97 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно з частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З огляду на викладені обставини, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача, які складають заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 15 839 грн 45 коп.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на відрядження в сумі 1 360 грн. 00 коп, слід зазначити наступне.

Відповідно, до ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Тільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Згідно з п.п. 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі) вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Оскільки витрати на відрядження не включаються до фонду оплати праці, то позивач повинен був звернутися до суду за їх стягненням в тримісячний строк з моменту звільнення або з моменту коли дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено вище, позивача було звільнено 18.03.2014, з позовом позивач звернувся у вересні 2020 року, тобто з пропуском трьохмісячного строру визначеного законом і відповідно строк встановлений ст. 233 Кодексу законів про працю України позивачем пропущений.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав пропуску строку позовної давності.

Зважаючи на те, що відповідачем не здійснено повний розрахунок з позивачем при звільненні, останнім заявлено вимоги, які складають середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 03.09.2020 становить 145 589 грн 38 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 зазначеного кодексу).

Тобто, за вказаними приписами закону визначений певний порядок остаточних розрахунків роботодавця з працівником при його звільненні, зокрема, або в день звільнення, або, якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиконання роботодавцем вказаних вимог законодавцем передбачений певний вид відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як убачається з матеріалів справи, позивач був звільнений відповідачем 18.03.2014 у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно з довідкою про виплату заробітної плати за листопад 2013 по березень 2014 за вих. № 166 від 26.08.2014 відповідач має заборгованість перед позивачем по дату звільнення. Позивач стверджує, що працював весь період і в день звільнення також, однак відповідач з ним не розрахувався, чим порушив положення ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву акцентує увагу на тому, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 запроваджено новий порядок розрахунку сум середнього заробітку, зокрема про те, що суд керуючись принципами співмірності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Так Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц вказала, що для оцінки розміру майнових втрат працівника , пов`язаних із затримкою розрахунку про звільненні на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, повинен сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження свого рівня життя.

Отже, як вбачається з відзиву відповідача якщо позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, взяв кредит з метою збереження рівня свого життя, то виходячи із середьнозваженої ставки за кредитами в річному обчисленні він повинен був сплатити 3 315, 83 грн. В такому випадку, суд погоджується з доводами відповідача, зокрема, що оцінка майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні становить 18 751, 29 грн.

Таким чином, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, враховуючи неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із розміром заборгованості по заробітній платі, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 18 751, 29 грн.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 31 132,78 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, поданий позивачем розрахунок суми компенсації заробітної плати не відповідає Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджених постановою КМУ №159 від 21.02.2001 (в Додатку до цього Порядку міститься приклад нарахування), в Розрахунку суми компенсації заробітної плати не деталізовано, як позивач розрахував приріст індексу споживчих цін, а вказується лише кінцевий результат.

Крім того, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, позивач незаконно нараховує компенсацію втрати частини доходу на витрати на відрядження. Оскільки нарахування позивачем компенсації втрати частини доходів на витрати на відрядження у сумі 2 422, 16 грн не відповідає ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати, затвердженою КМУ №159 від 159 від 21.02.2001, тому що компенсація нараховується на заробітну плату, а витрати на відрядження не входять до заробітної плати.

Таким чином, зважаючи на те, що поданий позивачем розрахунок суми компенсації заробітної плати не відповідає Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджених постановою КМУ №159 від 21.02.2001, позовні вимоги, які складають компенсацію втрати частини доходів в розмірі 31 132, 78 грн. задоволенню не підлягають

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному зверненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Судовий збір від сплати якого позивач звільнений у встановленому законом порядку стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, враховуючи приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з позивача в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню 1 842,85 грн. судового збору, а з відповідача в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню 518,93 грн. судового збору.

Керуючись ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 73-74, 129, 234 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" (01033, м. Київ, вул. Паньківська, буд. 5; ідентифікаційний код 01386326) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 15 839 (п`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять дев`ять) грн 45 коп., середній заробіток за затримку розрахунків при звільненні в розмірі 18 751 (вісімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят одну) грн 29 коп.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" (01033, м. Київ, вул. Паньківська, буд. 5; ідентифікаційний код 01386326) в дохід Державного бюджету України 518 (п`ятсот вісімнадцять) грн 93 коп. судового збору.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України 1 842 (одна тисяча вісімсот сорок дві) грн 85 коп. судового збору.

5. В іншій частині позовну заяву залишити без задоволення.

6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

7. Копію рішення направити сторонам та розпоряднику майна боржника.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29.01.2021.

Суддя П.П. Чеберяк