РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2021Справа № 910/18651/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Бабич М.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Житомирський меблевий комбінат"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 1 594 736,73 грн

Представники сторін:

від позивача: Гнидка М.В.,

від відповідача: Павленко С.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Житомирський меблевий комбінат" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних у загальному розмірі 1 594 736,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення № 1ГЖМК190004/10-125-08-19-00660 від 23.08.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18651/20, призначено підготовче засідання у справі на 21.12.2020.

21.12.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 21.12.2020 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 20.01.2021.

В судове засідання 20.01.2021 з`явилися представники сторін.

Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі, а також заявив про те, що докази на підтвердження розміру судових витрат на правову допомогу будуть подані після прийняття рішення у цій справі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 20.01.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.08.2018 Приватне акціонерне товариство "Житомирський меблевий комбінат" (Орендодавець) та Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (Орендар) уклали договір оренди нежитлового приміщення № 1ГЖМК190004/10-125-08-19-00660 (надалі також - договір), згідно з п. 1.1. якого Орендодавець зобов`язується передати, а Орендар прийняти у тимчасове оплачуване користування нежитлові приміщення загальною площею 10 231,7 (іменоване далі за текстом "Об`єкт оренди", які знаходиться в Адміністративній будівлі літ. А надалі - Будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24.

Додатковою угодою № 3 від 30.03.2020 сторони погодили з 01.04.2020 збільшити площу Об`єкта оренди по Договору шляхом передання Орендодавцем в тимчасове платне користування (оренду) Орендарю нежитлового приміщення площею 30,8 квадратних метрів, які знаходяться на 1-му поверсі господарської будівлі літ. Б (надалі - Будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24, у зв`язку з чим викладено п. 1.1 договору в такій редакції:

« 1.1. Орендодавець зобов`язується передати, а Орендар прийняти у тимчасове оплачуване користування нежитлові приміщення загальною площею 10 231,7 (іменоване далі за текстом "Об`єкт оренди", які знаходиться в Адміністративній будівлі літ. А (надалі - Будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24, та нежитлового приміщення площею 30,8 квадратних метрів, які знаходяться в господарській будівлі літ. Б (надалі - Будівля), за адресою: м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24 (об`єкт оренди), а саме:

- нежитлові приміщення площею 484,4 (чотириста вісімдесят чотири цілих чотири десятих) квадратних метрів, в підвалі Будівлі (надалі - Приміщення підвалу),

- нежитлові приміщення площею 415,9 (чотириста п`ятнадцять цілих дев`ять десятих) квадратних метрів, на цокольному поверсі Будівлі (надалі - Приміщення офісні цокольного поверху),

- нежитлові приміщення площею 89,7 (вісімдесят дев`ять цілих сім десятих) квадратних метрів, на цокольному поверсі Будівлі (надалі - Приміщення складські цокольного поверху),

- нежитлові приміщення площею 1 491,4 (одна тисяча чотириста дев`яносто одна ціла чотири десятих) квадратних метрів, на 1-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 1-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 856,5 (вісімсот п`ятдесят шість ціла п`ять десятих) квадратних метрів, на 2-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 2-го поверху),

- приміщення тераси площею 87,00 (вісімдесят сім цілих) квадратних метрів, на 2-му поверсі Будівлі (надалі-Тераса 2-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 594,6 (п`ятсот дев`яносто чотири цілих шість десятих) квадратних метрів, на 3-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 3-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 594,5 (п`ятсот дев`яносто чотири цілих п`ять десятих) квадратних метрів, на 4-му поверсі в Будівлі (надалі - Приміщення 4-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 593,1 (п`ятсот дев`яносто три цілих одна десята) квадратних метрів, на 5-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 5-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 593,6 (п`ятсот дев`яносто три цілих шість десятих) квадратних метрів, на 6-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 6-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 577,8 (п`ятсот сімдесят сім цілих вісім десятих) квадратних метрів, на 7-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 7-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 591,6 (п`ятсот дев`яносто одна ціла шість десятих) квадратних метрів, на 8-му поверсі в Будівлі (надалі - Приміщення 8-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 589,2 (п`ятсот вісімдесят дев`ять цілих два десятих) квадратних метрів, на 9-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 9-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 587,8 (п`ятсот вісімдесят цілих вісім десятих) квадратних метрів, на 10-му поверсі в Будівлі (надалі - Приміщення 10-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 587,4 (п`ятсот вісімдесят сім цілих чотири десятих) квадратних метрів, на 11-му поверсі Будівлі (надалі - Приміщення 11-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 587,8 (п`ятсот вісімдесят сім цілих вісім десятих) квадратних метрів, на 12-му поверсі в Будівлі (надалі - Приміщення 12-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 585,9 (п`ятсот вісімдесят п`ять цілих дев`ять десятих) квадратних метрів, на 13-му поверсі в Будівлі (надалі - Приміщення 13-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 209,4 (двісті дев`ять цілих чотири десятих) квадратних метрів, на 14-му поверсі в Будівлі (надалі - Приміщення офісні 14-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 81,7 (вісімдесят один цілий сім десятих) квадратних метрів, на 14-му поверсі в Будівлі (надалі - Приміщення складські 14-го поверху),

- нежитлові приміщення площею 32,4 (тридцять два цілих чотири десятих) квадратних метрів, на 14-му поверсі в Будівлі (надалі - Тераса 14-го поверху),

- нежитлове приміщення площею 30,8 (тридцять цілих вісім десятих) квадратних метрів, на 1-му поверсі Будівлі літ. Б (Приміщення в Будівлі літ. Б).

За приписами п. 1.2 договору в редакції Додаткової угоди № 3 від 30.03.2020 Приміщення офісні цокольного поверху, Приміщення 1-го поверху, Приміщення 2-го поверху, Тераса 2-го поверху, Приміщення 3-го поверху, Приміщення 4-го поверху, Приміщення 5-го поверху, Приміщення 6-го поверху, Приміщення 7-го поверху, Приміщення 8-го поверху, Приміщення 9-го поверху, Приміщення 10-го поверху, Приміщення 11-го поверху, Приміщення 12-го поверху, Приміщення 13-го поверху, Приміщення офісні 14-го поверху, та Тераса 14-го поверху можуть використовуватися Орендарем винятково для розміщення офісу.

Приміщення в будівлі літ. Б можуть використовуватися Орендарем винятково для розміщення кімнати відпочинку водіїв.

Приміщення підвалу, Приміщення складські цокольного поверху та Приміщення складські 14-го поверху можуть використовуватися Орендарем винятково для розміщення складу. Цільове призначення використання Об`єкта оренди протягом строку дії цього Договору може бути змінене за письмовим узгодженням Сторін.

Згідно з п. 1.5 договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 07.10.2019, об`єкт оренди передається Орендарю поетапно за відповідними Актами приймання-передачі, а саме:

- 30 листопада 2019 року Орендодавець має передати, а Орендар прийняти Приміщення 7-го поверху, Приміщення 8-го поверху, Приміщення 9-го поверху, Приміщення 10-го поверху, Приміщення 11-го поверху, Приміщення 12-го поверху, Приміщення 13-го поверху, Приміщення офісні 14-го поверху, Приміщення складські 14-го поверху, Тераса 14-го поверху;

- 13 грудня 2019 року Орендодавець має передати, а Орендар прийняти Приміщення підвалу, Приміщення офісні цокольного поверху, Приміщення складські цокольного поверху, Приміщення 1-го поверху, Приміщення 5-го поверху, Приміщення 6-го поверху;

- 20 грудня 2019 року Орендодавець має передати, а Орендар прийняти Приміщення 2-го поверху, Терасу 2-го поверху, Приміщення 3-го поверху, Приміщення 4-го поверху.

За приписами пунктів 3.1-.3.2 договору Орендар зобов`язаний вносити плату за користування Об`єктом оренди у розмірах та в строки, обумовлені цим Договором. Плата за оренду нараховується Орендареві з дати підписання сторонами Акту №1 (Акту приймання-передачі).

Якщо інше не передбачено цим Договором, Плата за Оренду сплачується Орендарем щомісяця, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем, на підставі рахунку та Акта Орендодавця. Оплата здійснюється за умови наявності у рахунках, актах посилання на повний номер і дату договору. (п. 3.3 договору)

Відповідно до п. 3.4 договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 05.02.2020, Орендодавець оформлює рахунок на оплату Плати за Оренду, розрахованої відповідно до Додатка №2 до Договору, останнім днем першого місяця та кожного наступного календарного місяця користування Об`єктом оренди, та передає його Орендареві не пізніше 5-го числа місяця, що слідує за оплачуваним. Орендодавець надає відповідні рахунки Орендарю наступними Способами: надсилає на електронну адресу Орендаря, вказану у розділі 14 Договору, та вручає представнику Орендаря в Об`єкті оренди під підпис про отримання, та/або надсилає цінним листом на адресу Орендаря, вказану у розділі 14 Договору. Обов`язок по отриманню вищевказаного рахунка покладається на Орендаря.

Як встановлено у п. 3.5 договору, загальний розмір Плати за оренду за договором, складає суму Плати за оренду розрахованої відповідно зо п. 1.2. Додатку № 2 до Договору за весь Строк оренди Об`єкта оренди, та на 23 серпня 2019 року становить 280 672 724,35 грн., в т.ч. ПДВ 20%. Загальний розмір Плати за оренду за договором підлягає коригуванню в порядку передбаченому в п. 1.2. Додатку № 2 до Договору.

Відповідно до п. 3.6 договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 05.02.2020, розрахунковим періодом є перший та кожен наступний календарний місяць користування Об`єктом оренди, за який здійснюється нарахування Плати за оренду, а також інших платежів відповідно до умов договору. Календарний місяць - це відповідний місяць року за календарем (січень, лютий, березень і т. д.), починаючи з першого по останній день кожного місяця у календарному році (який становить період з 1 січня по 31 грудня). Якщо останній день користування Об`єктом оренди передує останньому дню календарного місяця, то останнім днем розрахункового періоду для останнього місяця користування Об`єктом оренди буде останній день користування Об`єктом оренди.

У разі необхідності визначення розміру Плати за оренду, а також інших платежів за цим Договором, за певну кількість днів, розмір Плати за оренду, а також інших платежів за один день визначається шляхом ділення розміру Плати за оренду, а також інших платежів за відповідний місяць на кількість календарних днів у ньому.

Згідно з п. 3.8 договору, Орендар, крім Плати за оренду, повинен компенсувати/сплачувати витрати на комунальні послуги, якими він користується (електроенергія, водопостачання й водовідведення, приймання стічних вод, опалення й т.д.). Компенсація витрат на комунальні послуги не входить до розрахунку Плати за оренду та оплачується Орендарем за діючими тарифами. Орендар компенсує Орендодавцю витрати на комунальні послуги з електроенергії, водопостачання та водовідведення, на підставі виставлених Орендодавцем рахунків, згідно показників лічильників. Орендар компенсує Орендодавцю витрати на комунальні послуги з водовідведення додаткових стічних вод та опалення згідно отриманих від Орендодавця розрахунків фактичних витрат, які розподіляються між всіма Орендарями Будівлі пропорційно площі Об`єкта оренди до загальної площі Будівлі, що здана в оренду. Перерахування компенсації витрат на комунальні послуги здійснюється Орендарем на підставі виставлених Орендодавцем рахунків або Актів наданих послуг (щодо компенсації комунальних послуг), не пізніше 20-го числа місяця, наступного за оплачуваним місяцем. Орендодавець до 5 числа місяця, що слідує за оплачуваним місяцем, виставляє Орендареві рахунки на компенсацію витрат на комунальні послуги та Акт наданих послуг (щодо компенсації комунальних послуг). Орендодавець надає відповідні рахунки Орендарю наступними способами: надсилає на електронну адресу Орендаря вказану у розділі 14 Договору та вручає представнику Орендаря в Об`єкті оренди під підпис про отримання, та/або надсилає цінним листом на адресу Орендаря вказану у розділі 14 Договору. Обов`язок по отриманню вищевказаного рахунка покладається на Орендаря.

Згідно з п. 3.17 договору, по закінченню кожного календарного місяця оренди Орендодавець протягом 5 (п`яти) робочих днів складає Акти наданих послуг щодо оренди Об`єкта оренди (в т.ч. щодо комунальних послуг), підписує, засвідчує своєю печаткою та надає представнику Орендаря або надсилає листом поштою на адресу Орендаря. Орендар, отримавши вищезазначені Акти, повинен підписати, засвідчити печаткою і повернути їх Орендодавцю протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту їх отримання, в оформленому належним чином вигляді, або надати мотивовану відмову від їх підписання. Не підписання Орендарем зазначених у цій статті Актів, не звільняє його від обов`язків по оплаті цих послуг (крім випадків надання Орендарем Орендодавцю мотивованої відмови у вище вказаний строк). При цьому Акт наданих послуг вважається підписаним Орендарем у виглядів направленому Орендодавцем, на 7 (сьомий) календарний день з моменту його відправлення Орендодавцем на адресу орендаря (або вручення представнику Орендаря), крім випадків, коли Орендар протягом цього часу надасть Орендодавцю мотивовану відмову від його підписання.

У п. 1.2 Додатку № 2 до договору «Розмір плати за оренду, порядок розрахунків» вказано, що плата за оренду Об`єкта оренди за кожний місячи складається з двох частин: Орендної плати та Додаткової плати.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 23 липня 2022 року (включно), але в будь-якому випадку до повного розрахунку між Сторонами згідно з умовами цього Договору. (п. 10.1 договору)

На виконання умов договору Орендодавець передав, а Орендар в свою чергу прийняв в оренду орендоване нерухоме майно за Актами приймання - передачі № 1 від 13.12.2019, від 18.12.2019, від 21.12.2019, від 27.12.2019, від 01.02.2020, від 04.02.2020, від 12.02.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оформив та 03.08.2020 передав відповідачу рахунки за договором за липень 2020 року: № 160011455 від 31.07.2020 на сплату послуг з оренди приміщення на суму 6 816 901,96 грн, № 160011456 від 31.07.2020 на сплату додаткової плати на суму 2 064 207,13 грн, № 160011457 від 31.07.2020 на компенсацію комунальних послуг на суму 121 020,77 грн, що підтверджується реєстром рахунків для ДП «НАЕК «Енергоатом» до договору.

Крім того, 06.08.2020 позивач передав відповідачу також відповідні акти здачі- прийняття наданих послуг: № 160011455/2020 від 31.07.2020 на суму 6 816 901,96 грн, № 160011456/2020 від 31.07.2020 на суму 2 064 207,13 грн, № 160011457/2020 від 31.07.2020 на суму 121 020,77 грн, що підтверджується реєстром актів для ДП «НАЕК «Енергоатом» до договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач прострочив здійснення платежів за договором за липень 2020 року, у зв`язку з чим на підставі п. 7.2 договору позивач просить стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 783 185,30 грн, штраф у загальному розмірі 630 149,09 грн, інфляційні у загальному розмірі 117 206,83 грн та 3% річних у загальному розмірі 64 195,52 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що вартість оренди нежитлових приміщень за договором у липні 2020 року становить 6 816 901,96 грн, додаткова плата - 2 064 207,13 грн та компенсація комунальних послуг - 121 020,77 грн, а загалом 9 002 129,86 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що акти здачі - прийняття наданих послуг № 160011455/2020 від 31.07.2020 на суму 6 816 901,96 грн та № 160011457/2020 від 31.07.2020 на суму 121 020,77 грн відповідач підписав без заперечень та зауважень.

Натоміть, від підписання акта 160011456/2020 від 31.07.2020 на суму 2 064 207,13 грн відповідач хоч і відмовився відповідно до листа № 25/810 від 07.08.2020, однак указану відмову суд не може визнати мотивованою, як того вимагає п. 3.17 договору, оскільки наведені відповідачем доводи в обґрунтування відмови (послуги з експлуатації будівлі були надані не в повному обсязі згідно з актами невідповідності технічного стану будівлі) належним чином не доведені та не підтверджені. Щодо цього суд звертає увагу, що акти приймання-передачі нерухомого майна в оренду, де зазначено про належний технічний стан будівель, були підписані відповідачем без заперечень та зауважень, жодних невідповідностей майна вимогам до нього, викладеним у п 1.6 договору, не зафіксовано.

Отже, усі перераховані платежі за договором у загальному розмірі згідно з його п. 3.3 відповідач мав здійснити у строк до 20.08.2020, однак сплатив борг у повному обсязі лише 16.11.2020.

Отже, з наведеного вище вбачається, що відповідач допустив прострочення договірних зобов`язань зі своєчасної та повної оплати плати орендних платежів за договором з 21.08.2020 по 15.11.2020. Сплату боргу за липень 2020 року за договором саме 16.11.2020 відповідач не заперечив та не спростував.

Щодо заявлених позивачем штрафних санкцій суд зазначає таке.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. (п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у випадку затримок з боку Орендаря в перерахуванні будь-яких платежів, передбачених цим договором, на користь Орендодавця, орендар сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків грошових зобов`язань, з яких допущено прострочення.

Оскільки у вказаному пункті договору сторони встановили пеню у вигляді 0,1 відсотка, що є більшим від допустимого законом максимального розміру, то в даному випадку застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Отже, за самостійним перерахунком розміру пені, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ за загальний період прострочення відповідача з 21.08.2020 по 15.11.2020, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у загальному розмірі 256 782,06 грн, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Стосовно заявленого позивачем штрафу у сумі 630 149,09 грн, суд визнає його правильним та обґрунтованим, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача стосовно безпідставності стягнення штрафу у розмірі 7% з огляду на те, що позивач посилається на ч. 2 ст. 231 ГПК України.

Суд зазначає, що вказана норма до прострочення грошового зобов`язання, яке відбулося у даному випаду з боку відповідача, дійсно не застосовується, однак, помилкове посилання позивача в позові на указану норму не виключає існування п. 7.2 договору та передбаченої ним можливості нарахування штрафу.

Щодо заявлених позивачем інфляційних та 3% річних суд зазначає таке.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши розрахунки 3% річних у сумі 64 195,52 грн та інфляційних у сумі 117 206,83 грн, суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі у зв`язку з правильністю та обґрунтованістю здійснених розрахунків.

При цьому, суд розглянув та відхилив як необґрунтовані заперечення відповідача, що позивач не застосував та не врахував при розрахунку заборгованості п. 3.7 договору щодо компенсації заборгованості із забезпечувального платежу, оскільки за цим пунктом договору компенсація заборгованості орендаря із забезпечувального платежу є правом, а не обов`язком орендодавця. Більше того, відповідач визнав борг, оплативши у повному обсязі.

У відзиві на позов відповідач також просить у випадку задоволення позову врахувати ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та наводить підстави для зменшення неустойки, які загалом зводяться до обґрунтування важкого фінансового становища, а саме: збиток підприємства за півріччя 2020 року склав 2,6 млрд грн, станом на 05.08.2020 загальна сума податкового боргу становить 664 287 881,00 грн, зростання простроченої заборгованості за відпущену електроенергію у поточному році, яка станом на 04.08.2020 становить 9,6 млрд грн.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.

Крім того суд зазначає, що застосоване в ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суд користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи обставини, які мають значення.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 904/6250/19.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач не довів перед судом наявності таких обставин, які б свідчили про винятковість випадку, який може бути підставою для зменшення розміру неустойки, оскільки не надав жодних доказів в порядку ГПК України на підтвердження зазначених ним обставин, які б достеменно доводили майновий стан відповідача.

З урахуванням вказаних вище приписів чинного законодавства України, встановивши відсутність доказів на підтвердження обставин, які мають істотне значення та які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення відповдіного клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, зважаючи на викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 24584661) на користь Приватного акціонерного товариства "Житомирський меблевий комбінат" (вул. Лейпцизька, буд. 15, м. Київ, 01015, ідентифікаційний код 32744172) пеню у розмірі 256 782,06 грн, штраф у розмірі 630 149,09 грн, 3% річних у розмірі 64 195,52 грн, інфляційні у розмірі 117 206,83 грн та судовий збір у розмірі 16 025,00 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 27.01.2021

Суддя Т. Ю. Трофименко