ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р. Справа №907/564/19

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Гриців В.М. (головуючий), Дубник О.П., Зварич О.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року (суддя Пригара Л.І., повний текст складено 31.08.2020 року) у справі №907/564/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатінтерпорт" до Закарпатської митниці ДФС про стягнення 54 032.57 грн за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпатінтерпорт" звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Закарпатської митниці ДФС про стягнення 54 032,57 грн за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок заборони експорту з України ділової деревини (ліса-кругляка) та затримання транспортних засобів з вантажем "ліс", позивач за замовленням відповідача на підставі договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 251 від 18 листопада 2016 року (із змінами до нього), надав послуги вивантаження і зберігання вантажу "ліс" у загальному обсязі 155,266 куб.м. на власних об`єктах у м. Чоп. Вказує на те, що після закінчення строку дії договору майно, що передавалося зберігачу, не було вивезено поклажодавцем і продовжувало зберігатися у позивача до 21 серпня 2017 року, при цьому, оплату за надані у 2017 році послуги відповідач не здійснив. Враховуючи узгоджену між сторонами ставку 1,50 грн за зберігання 1 м3 вантажу/добу, сума наданих та неоплачених послуг по зберіганню за вказаний період складає 54 032,57 грн.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 11 серпня 2020 року у справі №907/564/19 стягнув з Закарпатської митниці ДФС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатінтерпорт суму 54 032,57 грн за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу, а також суму 1 921 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

При прийнятті рішення суд першої інстанції керувався положеннями ст. та виходив із умов договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 251, укладеного 18 листопада 2016 року Приватним акціонерним товариством "Закарпатінтерпорт" (зберігач, позивач) та Закарпатською митницею ДФС (поклажодавець, відповідач) і додаткових угоди до договору, доказів прийняття майна на зберігання і його повернення поклажодавцеві .

Також, суд урахував, що позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ПрАТ "Закарпатінтерпорт" () у зв`язку реорганізацією останнього шляхом перетворення (зміни організаційно-правової форми) у Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпатінтерпорт" (), а відповідач станом на момент прийняття рішення у справі знаходиться у процедурі припинення, а саме, реорганізації шляхом приєднання до Закарпатської митниці Держмитслужби () згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної митної служби" № 858 від 02.10.2019 року, проте, згідно з даними з ЄДРЮОФОП та ГФ його діяльність на момент прийняття рішення суду не припинено.

Суд першої інстанції у спростування доводів відповідача зазначив, що не входить до предмету доказування по справі факт своєчасності і повноти розрахунків позивача по заробітній платі, податках, комунальних послугах та інших витратах, які позивач несе на користь інших осіб у зв`язку з виконанням ним господарських зобов`язань перед відповідачем, також, не відносяться до суті спору посилання відповідача на значну вартість наданих послуг порівняно з вартістю майна, що зберігалося та посилання на негативні наслідки для фінансового стану відповідача у разі задоволення позовних вимог, оскільки вказані аргументи цивільним та господарським законодавством не розглядаються в якості підстави для відмови від виконання взятих на себе господарських зобов`язань. Правові наслідки передбачені ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України не ставлять необхідність оплати фактично одержаних відповідачем послуг в залежність від наявності коштів у відповідача чи отримання ним будь-якого дозволу інших осіб на використання таких коштів. Доводи про сплив двох років після фактичного надання послуг спростовуються перепискою сторін та поясненнями представника відповідача про те, що відповідач не визнавав і продовжує не визнавати заборгованість по оплаті за надання послуг у 2017 році, направленням позивачем рахунків та актів виконаних робіт відповідачу, копія інвентаризаційного опису матеріальних цінностей, прийнятих на відповідальне зберігання. Суперечність між актами звірки та прибутково-видатковими документами, які відображають фактичний рух товарно-матеріальних цінностей (в сукупності з положеннями ст. 946 Цивільного кодексу України щодо фінансових наслідків такого руху), тягне за собою застосування ч. 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні", згідно з якою права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку. Крім того, сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій.

В апеляційній скарзі Закарпатська митниця ДФС (відповідач) просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року у справі №907/564/19 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне:

Підставою для пред`явлення позову стало фактичне зберігання позивачем, переданих на відповідальне зберігання відповідачем вилучених у справах про порушення митних правил лісоматеріалів, у період з 01.01.2017 по 21.08.2017, однак, у вказаний період, починаючи з 01.01.2017 позивач жодного разу не звертався до митниці з приводу повернення переданих йому на зберігання лісоматеріалів або щодо наявності будь-якої заборгованості.

Усупереч п.3.3. договору зберігання від 18.11.2016 №251, згідно якого оплата за зберігання проводиться при умові наявності відповідних бюджетних асигнувань, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним істотним умовам договору, які за відсутності бюджетних асигнувань, вказували на безпідставність вимоги про стягнення коштів за період в якому за взаємною згодою сторін, зафіксованою в договорі, плата не справляється.

Позивач не надав жодних доказів щодо дійсного здійснення функцій по зберіганню лісоматеріалів (відсутні належні та допустимі докази щодо здійснення функцій зберігання, нарахування заробітної плати працівникам за охорону переданого майна, витрат пов`язаних із функціонуванням місця зберігання тощо).

Згідно актів взаємних розрахунків 2016-2018 роки Закарпатська митниця ДФС провела розрахунки з позивачем в повному обсязі, заборгованість у взаєморозрахунках між ТОВ «Закарпатінерпорт» та митницею відсутня, та згідно акту №50 звіряння взаємних розрахунків станом на 31.12.2017 керівником та головним бухгалтером позивача засвідчено факт відсутності дебіторської та кредиторської заборгованості між ТОВ «Закарпатінтерпорт» та Закарпатською митницею ДФС станом на 01.01.2017 та 31.12.2017. Цими актами звірки зафіксовано відсутність заборгованості у відповідності до вищенаведених істотних умов договору, згідно яких за взаємною згодою сторін оплата за зберігання проводиться виключно за період в якому наявні відповідні бюджетні асигнування у відповідача. Вказаний первинний документ є належний і допустимий доказ відсутності заборгованості між сторонами.

Позивач, на підтвердження наявності заборгованості зі сторони відповідача, не надав жодних первинних бухгалтерських документів та зведених бухгалтерських регістрів, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Розрахунок позовних вимог не обґрунтований. Належними та допустимими доказами не підтверджується розмір розцінки за зберігання лісоматеріалів у розмірі 1,5 грн за 1 куб. метр за одну добу. Калькуляція, які згідно п.3.2. договору зберігання, визначають тарифи та послуги зберігання та є невід`ємною частиною договору відсутні.

За 2016- 2019 роки відповідач витратив на зберігання майна, вантажні роботи, оренду та охорону більше, ніж це майно коштує (2,082 млн. грн проти 1,3 млн. грн).

Крім цього, скаржник наголошує, що задоволення позовних вимог у справі призведе до блокування рахунків митниці, і як наслідок повне зупинення обслуговування митної інфраструктури в Закарпатській області, нанесення непоправної шкоди суспільству та міжнародному іміджу держави Україна.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпатінтерпорт" (позивач) подало відзив на апеляційну скаргу, просить оскаржене рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. Доводи апеляційної скарги спростовує наступним:

Позивач звертався щодо переданих на зберігання товарів листами №79 від 24.05.2017 та №184 від 18.12.2017 з відмітками про отримання їх наручно відповідачем, переписка і тривала надалі, вже у 2019 році, зокрема лист №45 від 07.08.2019 та листи щодо спроб підписати узгоджені акти звірки. Крім того, законодавство України не зобов`язує зберігача надсилати поклажодавцю будь-які вимоги чи повідомлення.

Відсутність бюджетних асигнувань у 2017 році не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові КГС/ВС від 08.07.2019 у справі №910/4375/18. Якщо б відповідач своєчасно забрав вантаж із зберігання (31.12.2016), то подальших платежів за 2017 рік не було б.

Фактичне зберігання майна підтверджується видатковими накладними №66, 67, 69 від 21.08.2017 та актом приймання-передачі від 21.08.2017, з яких чітко видно, що майно було повернуто із зберігання лише 21.08.2017. Долучення внутрішньої первинної бухгалтерської документації позивача є спробою затягування судового процесу.

Щодо актів звірки, то відображення результатів господарських операцій у бухгалтерському обліку чи результатах взаємної звірки бухгалтерських документів, оформлених відповідним актом звірки бухгалтерських документів не є встановленою законом підставою для припинення господарського (цивільного) зобов`язання.

Тариф на зберігання підтверджений наявними у матеріалах справи доказами: калькуляцією до договору, актами про надання послуг за грудень 2016 року, перепискою сторін, в якій зазначена ціна зберігання вантажу становить 1,50 грн/м3 доба, а також оплачені відповідачем рахунки за 2016 рік по такій ціні.

Щодо того, що за 2016-2019 роки відповідач витратив на зберігання майна більше ніж це майно коштує, то позивач вважає, що збитковість операції для відповідача не може бути підставою для невиконання його господарського зобов`язання перед позивачем. Зазначає, що блокування рахунків митниці не може відбутися, оскільки відповідач з 08.12.2019 припинив здійснювати функції по реалізації державної митної політики. Виконання рішення суду не може заблокувати роботу митниці.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 20 жовтня 2020 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Закарпатської митниці ДФС на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року у справі №907/564/19 та ураховуючи приписи частини 13 статті 8, частини 10 статті 270 ГПК України та предмет апеляційного оскарження ухвалив розглядати апеляційну скаргу без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи і вважає, що у задоволенні апеляційної скарги Закарпатської митниці ДФС на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року у справі №907/564/19 належить відмовити з таких підстав:

Обставини справи:

18 листопада 2016 року Приватне акціонерне товариство "Закарпатінтерпорт" (зберігач) та Закарпатська митниця ДФС (поклажодавець) уклали договір зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 251 (з додатками до нього), відповідно до п. 1.1. якого поклажодавець передав на відповідальне зберігання майно, що перебуває під митним контролем, а саме, вилучені за протоколами про порушення митних правил Закарпатською митницею ДФС лісо- та пиломатеріали, а зберігач - забезпечує його зберігання за адресою: м. Чоп, вул. Ужгородська 1. (а.с.13-15).

Відповідно до умов договору відповідач має право у будь-який час вимагати у позивача негайного повернення (повністю або частково) майна, яке знаходиться на зберіганні (п. 2.1.2. Договору), а позивач - обов`язок повертати майно відповідачу за першою вимогою останнього (п. 2.2.8. Договору).

За змістом пункту 3.2. договору тарифи на послуги зберігача за зберігання та вивантаження майна зазначені в калькуляціях, що є невід`ємними частинами цього договору.

З урахуванням змін до договору пункт 3.4. викладено в такій редакції « Сума договору у 2016 році складає 104 930 грн. 51 коп., в тому числі послуги вивантаження 70 011 грн. 40 коп., у тому числі: за загальним фондом 4 240 грн. 30 коп. та спеціальним фондом 65 771 грн. 10 коп. та зберігання майна 34 919 грн. 11 коп. і може коригуватись в залежності від наявних кошторисних призначень.".

Згідно з п. 7.1. договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, діє до 31 грудня 2016 року та у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Позивач 18 листопада 2016 року затвердив калькуляцію вартості зберігання 1 м3 лісоматеріалів на відкритих майданчиках РВ, яка з урахуванням ПДВ становить 1,50 грн/доба (а.с.120). Як встановив суд першої інстанції, за послуги по зберіганню вантажу між сторонами було узгоджено ставку: 1 грн. 50 коп. за зберігання 1 м3 вантажу / добу. Вказана обставина підтверджується і пунктом 3.4. договору, де погоджена сума (ціна) договору у 2016 році. Зокрема, послуги зберігання за договором у 2016 році складають суму 104 930,51 грн. і саме ця сума була сплачена відповідачем на його виконання.

Факт передачі майна на зберігання підтверджено підписаними сторонами 14 грудня 2016 року видатковими накладними (вимоги) № 359, № 360, №361 та актами приймання-передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання. Згідно вказаних прибутково-видаткових документів відповідач передав на відповідальне зберігання позивачу лісоматеріали круглі із деревини ялини, які відповідають вимогам дров по ГОСТ 3243-88; код УКТ ЗЕД - , у кількості 155,266 м3, загальною вартістю 62 105 грн, затримані відповідачем згідно протоколів про порушення митних правил №№ 2333/30501/16, 2334/30501/16, 2335/30501/16 від 13 грудня 2016 року. (а.с.16-18).

Повернення означеного майна позивачем відповідачу було здійснено згідно з доданими до матеріалів справи п/ накладними (вимогами) 21 серпня 2017 року №№ 66, 67, 69 та актами прийому-передачі матеріальних цінностей від 21 серпня 2017 року. (а.с.19-21).

Позивач нарахував плату у сумі 54 032,57 грн за період фактичного зберігання майна з 01 січня 2017 року по 21 серпня 2017 року (232 дні) за ставкою 1,50 грн за 1м3/доба. Така ж ставка застосовувалась і при визначенні плати за договором у 2016 році.

Суд першої інстанції констатував, що факт передачі майна на зберігання згідно вказаних документів представники обох сторін у судовому засіданні підтвердили. Також, обставини повернення майна із зберігання згідно вказаних документів представники обох сторін у засіданні суду першої інстанції підтвердили, заперечень щодо кількісних та якісних показників майна, що поверталося із зберігання, з вищевказаних документів не випливає і представником відповідача не заявлено. Після закінчення бюджетного 2016 року майно, що передавалося зберігачу, не було вивезено поклажодавцем і продовжувало зберігатися у позивача, а 21 серпня 2017 року було повернуто в повному обсязі згідно з п/накладними (вимогами) № 66, 67, 69 та актами прийому-передачі матеріальних цінностей від 21 серпня 2017 року. Необхідності застосування до спірних правовідносин іншого розміру плати за час фактичного зберігання майна сторонами не заявлено і не обґрунтовувалося.

Ці обставини не спростовані в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу.

Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року у справі №907/564/19, яким суд присудив стягнути з відповідача на користь позивача 54 032,57 грн плати на за надані послуги по зберіганню вилученого (затриманого) вантажу в період з 01 січня 2017 року до 21 серпня 2017 року за договором зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 251.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

За визначенням статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Приписами статті 946 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Наявними у справі доказами підтверджено, що відповідно до укладеного сторонами 18 листопада 2016 року договору зберігання майна, що знаходиться під митним контролем № 251 (із наступними змінами до нього), позивач прийняв на зберігання від відповідача лісо-пиломатеріали у загальному обсязі 155,266 м3.

У матеріалах справи відсутні докази повернення майна поклажодавцеві (відповідачу) після закінчення строку дії договору, а саме, після 31 грудня 2016 року, як і докази звернення відповідача до позивача про повернення майна.

Прийняте на зберігання майно за договором № 251 лісо-пиломатеріали у загальному обсязі 155,266 м3 (разом з майном, що перебувало на зберіганні за іншими договорами) було повернено відповідачу 21 серпня 2017 року згідно з п/накладними (вимогами) № 66, 67, 69 та актами прийому-передачі матеріальних цінностей від 21 серпня 2017 року.

Отже, поклажодавець після закінчення строку договору зберігання № 251 не забрав лісо-пиломатеріали у загальному обсязі 155,266 м3, а тому він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час зберігання цього майна.

Так, пунктом 3.2. договору передбачено, що тарифи на послуги зберігача за зберігання та вивантаження майна зазначені в калькуляціях, що є невід`ємними частинами цього договору.

У матеріалах справи є затверджена позивачем 18 листопада 2016 року калькуляція вартості зберігання 1 м3 лісоматеріалів на відкритих майданчиках РВ, яка з урахуванням ПДВ становить 1,50 грн за добу. (с.120).

Викладене спростовує доводи скаржника про відсутність тарифів на послуги. Окрім цього, відповідач не назвав іншої, на його думку, правильної суми плати за весь фактичний час зберігання його (відповідача) майна, яку у силу названих обставин справи і приписів статті 946 Цивільного кодексу України поклажодавець повинен сплатити зберігачу за весь фактичний час зберігання майна.

Відповідач не назвав і не надав належних і допустимих доказів оплати послуг з фактичного зберігання означеного вище майна.

З урахуванням наведеного та зважаючи на визначений статтею 946 Цивільного кодексу України обов`язок поклажодавця внести плату за весь фактичний час зберігання речі після закінчення дії договору, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову.

Суд відхиляє викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача про відсутність заборгованості з огляду на підписані акти звірки розрахунків, оскільки такі не спростовують наведених вище висновків суду щодо доведеності факту фактичного зберігання позивачем лісо-пиломатеріали у загальному обсязі 155,266 м3 у період з 01.01.2017 по 21.08.2017, обов`язку здійснення оплати за весь фактичний час зберігання та відсутність доказів оплати. Відображення результатів господарських операцій у бухгалтерському обліку чи результатах взаємної звірки бухгалтерських документів, оформлених відповідним актом звірки бухгалтерських документів не є встановленою законом підставою для припинення зобов`язання відповідача внести плату за весь фактичний час зберігання майна.

Щодо тверджень апелянта про відсутність бюджетних асигнувань, то відповідно до статті 617 ЦК України, відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Щодо решти доводів скаржника, то такі повторюють надані суду першої інстанції заперечення позову і не спростовують наведених в оскарженому рішенні висновків суду першої інстанції. Ураховуючи, що у цій справі підлягають встановленню обставини надання послуг зберігання після закінчення договору зберігання та належної оплати таких послуг (про що вказано вище), інші доводи апеляційної скарги не потребують детального обґрунтування та спростування в розумінні статті 282 ГПК України.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

За приписами статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведені вище обставини справи і приписи закону суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року у справі №907/564/19 ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і таке залишає без змін.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.327 ГПК України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 12, 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 11 серпня 2020 року у справі №907/564/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Закарпатську митницю ДФС.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя В.М. Гриців

Суддя О.П. Дубник

Суддя О.В. Зварич