УХВАЛА

20 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 923/510/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Уркевича В. Ю. - головуючого, Мачульського Г. М., Краснова Є. В.,

за участю секретаря судового засідання Брінцової А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи - підприємця Яроша Володимира Івановича

до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області

про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі,

за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Яроша Володимира Івановича

на рішення Господарського суду Херсонської області від 11.08.2020 (суддя Закурін М. К.) і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 (головуючий суддя: Принцевська Н. М., судді: Діброва Г. І., Ярош А. І.)

за участю представників:

позивача: Карасьова І. О. (адвокат),

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. 01.06.2020 фізична особа-підприємець Ярош Володимир Іванович (далі - ФОП Ярош В. І., позивач) звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Херсонській області, відповідач) про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельних ділянок від 17.06.2004 у запропонованій позивачем редакції.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з метою реалізації переважного права на продовження строку оренди 29.01.2020 позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про поновлення договору на 7 років.

3. Листом від 27.02.2020 № 997/0-158/0/95-20 відповідач повідомив позивача про заперечення щодо поновлення договору та попередив про припинення дії договору. У вказаному листі відповідач зауважив про намір видати в майбутньому відповідний наказ про відмову у поновленні договору. На думку ФОП Яроша В. І., це не відповідає положенням частини п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки у випадку відмови у поновленні договору прийняття наказу є обов`язковим у момент відмови, а тому фактично відмова оформлена не у встановленому законом порядку.

4. Після закінчення строку дії договору, тобто з 04.03.2020, ФОП Ярош В. І. продовжував користуватися земельними ділянками, сплачувати орендну плату, а від відповідача не надходило відповідних заперечень щодо цього.

5. Листом від 22.04.2020 з доданим до нього проектом додаткової угоди (направлений на адресу ГУ Держгеокадастру у Херсонській області 23.04.2020) позивач вдруге звернувся до відповідача з пропозицією підписати додаткову угоду, запропонувавши поновити договір на 15 років.

6. Позивач вважає, що відповідно до частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» наявні підстави для поновлення договору оренди земельних ділянок на тих самих умовах, які були ним передбачені.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

7. Рішенням Господарського суду Херсонської області від 11.08.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

8. Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач після закінчення строку дії договору продовжував користуватися земельними ділянками, у тому числі станом на час розгляду справи в суді, але безпосередньо її орендодавцем, тобто відповідачем, у встановлений законом місячний строк повідомлено ФОП Яроша В. І. про заперечення щодо поновлення договору, у тому числі шляхом прийняття наказу від 06.03.2020 № 2934-СГ. Тому у позивача не виникло право на поновлення договору оренди на тих самих умовах, у зв`язку з чим користування земельними ділянками після закінчення строку дії договору є безпідставним.

9. При цьому апеляційний господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду в частині того, що ні статтею 33 Закону України «Про оренду землі», ні Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області не встановлено обов`язковості прийняття наказу як розпорядчого документа у випадку відмови від продовження строку дії договору оренди земельних ділянок, а також встановлення факту припинення його дії.

Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

10. У грудні 2020 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФОП Яроша В. І., в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Херсонської області від 11.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 у справі № 923/510/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

11. Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми статті 33 Закону України «Про оренду землі» без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц та від 18.12.2018 у справі № 912/2511/17 відповідно.

12. На думку ФОП Яроша В. І., висновки судів попередніх інстанцій про те, що ні стаття 33 Закону України «Про оренду землі», ні Положення про Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області не встановлюють обов`язковості прийняття наказу як розпорядчого документа у випадку відмови від продовження строку дії договору оренди земельних ділянок у відповідь на звернення орендаря (лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі та проект додаткової угоди, подані в порядку, передбаченому частинами першою та п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі») не відповідають висновкам, викладеним у вищевказаних постановах Верховного Суду.

13. У відзиві на касаційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Херсонській області просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, вважаючи, що відповідач, дотримуючись положень частини п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі», за відсутності правових підстав для задоволення заяви позивача, у місячний строк розглянув надісланий ФОП Ярошем В. І. лист-повідомлення з проектом додаткової угоди та пакетом документів, перевірив його на відповідність вимогам закону та у зв`язку з наявністю заперечень направив заявнику лист, повідомивши про заперечення щодо поновлення договору та про його припинення, про що в подальшому прийнято відповідний наказ.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

14. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

15. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 та від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 зазначила, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

16. У даній справі, судові рішення в якій переглядаються у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій розглянуто спір про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельних ділянок від 17.06.2004, а позов обґрунтовано тим, що позивач після закінчення строку дії договору продовжував користуватися земельними ділянками, сплачував відповідну орендну плату, а відповідач протягом одного місяця після закінчення строку договору не висловив заперечення стосовно продовження оренди, що, на думку ФОП Яроша В. І., є підставою для поновлення договору оренди земельних ділянок на тих самих умовах, які були ним передбачені, відповідно до частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі».

17. Судами попередніх інстанцій установлено, що 17.06.2004 між Іванівською районною державною адміністрацією як орендодавцем та ФОП Ярошем В. І. як орендарем укладений договір оренди земельних ділянок (далі - договір), пунктом 1.1. якого визначено, що орендодавець на підставі розпорядження Іванівської райдержадміністрації від 16.06.2004 № 320 передає, а орендар набуває право на оренду земельних ділянок, які знаходяться в адміністративних межах Першотравневої сільської ради Іванівського району Херсонської області.

18. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельними ділянками після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню (шляхом укладення додаткової угоди) на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням (пункт 2.3. договору).

19. Договір зареєстрований в Державному підприємстві «Центр ДЗК при Держкомземі України» 04.03.2005 за № 31.

20. 24.05.2012 між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди земельних ділянок, за змістом якої договір укладається терміном на 15 років (пункт 2.1 договору).

21. Разом з тим заявою від 29.01.2020 позивач звернувся до відповідача з пропозицією про поновлення договору оренди землі на 7 років та надав згоду на перегляд орендних умов стосовно визначення орендної плати на рівні 12 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок. До заяви позивачем був доданий підписаний ним проект додаткової угоди.

22. Листом від 27.02.2020 № 997/0-158/0/95-20 відповідач повідомив позивача про заперечення щодо поновлення договору оренди землі, вказавши, що подані документи на земельні ділянки не відповідають предмету договору оренди, а технічна документація не погоджувалася ГУ Держгеокадастру у Херсонській області. Крім цього, з боку позивача протягом двох років з моменту внесення змін до Податкового кодексу України щодо розміру орендної плати, які набрали чинності 08.11.2014, не надходило пропозицій стосовно перегляду орендної плати. Відповідач також зазначив, що листом від 26.01.2016 № 19-21-0.102-2060/2-16 він повідомляв позивача про необхідність перегляду орендної плати та внесення змін до договору, але вказана пропозиція позивачем була проігнорована.

23. Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Херсонській області від 06.03.2020 № 2934-СГ «Про припинення права користування земельною ділянкою» відповідачем прийняте рішення про припинення з 05.03.2020 договору оренди земельних ділянок, укладеного між Іванівською районною державною адміністрацією та ФОП Ярошем В. І.

24. Листом від 22.04.2020, направленим позивачем на адресу відповідача 23.04.2020 (згідно з поштовою накладною від 23.04.2020 № 764), позивач вдруге звернувся до відповідача з пропозицією підписати додаткову угоду до договору, а також надіслав підписаний ним проект додаткової угоди.

25. У подальшому листом від 20.05.2020, направленим позивачем на адресу відповідача 20.05.2020 (згідно з поштовою накладною від 20.05.2020 № 790), позивач знов звернувся до відповідача з пропозицією підписати додаткову угоду до договору. До листа додавався підписаний позивачем проект додаткової угоди.

26. Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з проектом додаткової угоди позивач запропонував поновити договір на 15 років.

27. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач після закінчення строку дії договору продовжував користуватися земельними ділянками, у тому числі станом на час розгляду справи в суді, але безпосередньо її орендодавцем, тобто відповідачем, у встановлений законом місячний строк повідомлено ФОП Яроша В. І. про заперечення у поновленні договору, у тому числі шляхом прийняття наказу від 06.03.2020 № 2934-СГ. Тому у позивача не виникло право на поновлення договору оренди на тих самих умовах, у зв`язку з чим користування земельними ділянками після закінчення строку дії договору є безпідставним.

28. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає, що посилання скаржника на постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 912/2511/17, в яких міститься висновок щодо застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі» у подібних правовідносинах, не може бути виключною правовою підставою касаційного оскарження судових рішень, оскільки постанови Верховного Суду у вказаних справах ухвалені хоча й за однакового правового регулювання спірних правовідносин (зокрема, частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі»), що має місце в цій справі, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто зазначені справи і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

29. Так, у постанові від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у справі, яка розглядається, судами встановлено, що орендар не надсилав орендодавцеві у строки, встановлені частиною другою статті 33 Закону України «Про оренду землі», повідомлення про свій намір поновити договір оренди землі разом з проектом додаткової угоди, що унеможливило розгляд цього питання з прийняттям орендодавцем відповідного рішення на підставі частини п`ятої цієї статті, а тому суд апеляційної інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про недотримання позивачкою процедури поновлення договору на підставі частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та відсутність підстав для задоволення позову.

30. У постанові від 18.12.2018 у справі № 912/2511/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17 зазначив, що саме в частині шостій статті 33 Закону України «Про оренду землі» законодавцем обрана дефініція «лист-повідомлення орендодавця про заперечення», що свідчить про встановлений законом обов`язок орендодавця саме повідомити орендаря про таке своє заперечення проти поновлення договору і саме протягом одного місяця після закінчення строку договору, проте ця норма не визначає чіткої письмової форми висловлення такого заперечення, зокрема, і що в даному випадку відповідач мав видавати виключно саме відповідний наказ, а не достатнім було лише надіслати фактично направлені відповідачем позивачу листи-повідомлення, що спростовує доводи судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині.

31. Тобто суд касаційної інстанції дійшов висновку, що саме норма частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» не визначає чіткої письмової форми висловлення заперечення щодо поновлення договору оренди землі.

32. Разом з тим висновок щодо форми прийняття орендодавцем рішення за наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі відповідно до частини п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» як у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц, так і у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 912/2511/17 не викладався.

33. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

34. При цьому Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

35. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

36. Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

37. Згідно зі статтею 14 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

38. Аналогічно й частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

39. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

40. ЄСПЛ вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства (див. mutatis mutandis рішення у справі «Санді Таймс проти Сполученого Королівства» («Sunday Times v. United Kingdom» від 26.04.1979)).

41. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить й судова практика.

42. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

43. ЄСПЛ зазначив, що вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (див. mutatis mutandis рішення у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» («Steel and others v. The United Kingdom» від 23.09.1998, № 24838/94)).

44. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників судового процесу.

45. У рішенні ЄСПЛ у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v. Spain» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

46. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів щодо доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм Господарського процесуального кодексу України.

47. За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою позивача, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Яроша Володимира Івановича на рішення Господарського суду Херсонської області від 11.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 у справі № 923/510/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Судді: Г. М. Мачульський

Є. В. Краснов