ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

19 січня 2021 року Справа № 918/333/13-г

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 24.11.2020р.

(постановлену о 11:31 у м. Рівному, повний текст складено 26.11.2020р.)

у справі № 918/333/13-г (суддя Марач В.В.)

за скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України на дії та бездіяльність державного виконавця

стягувач Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

боржник Комунальне підприємство "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні боржника Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення в сумі 18 471 755 грн. 99 коп.

за участю представників сторін:

від стягувача - не з`явився;

від боржника - не з`явився;

від третьої особи - Іванов А.О., Савчук А.В., Москаль Я.О.;

від органу ДВС - Олексієвець І.В.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Рівненської області із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, в якій просило суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачу копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 40655119 по примусовому виконанню наказу Господарського суду Рівненської області від 10.07.2013 у справі №918/333/13-г;

- визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.06.2015 ВП № 40655119;

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачеві копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 № ВП 40655119;

- зобов`язати посадову особу (начальника органу ДВС) усунути порушення (поновити порушене право), скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП № 40655119 та відновити виконавче провадження ВП № 40655119.

Мотивуючи вказану скаргу, заявник вказує, що постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята з порушенням норм ч. 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки ні норми Господарського кодексу України, ні норми Цивільного кодексу України не передбачають можливості закінчення виконання судового рішення під час процедури припинення юридичної особи та добровільної ліквідації, зокрема, лише з підстав наявності такої процедури.

Посилається на наявність у КП "Теплотранссервіс" правонаступника ТОВ "Рівнетеплоенерго" за борговими зобов`язаннями з оплати споживчих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли в КП "Теплотранссервіс".

Посилається на укладений між Рівненською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Рівнетеплоенерго" (орендар) договір оренди об`єкта централізованого теплопостачання, згідно з п. 5.10 якого орендар зобов`язується виступати правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли в КП "Теплотранссервіс". Крім того, АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зазначає, що на адресу стягувача не надходили копії постанов про відкриття та про закінчення виконавчого провадження ВП №40655119, що свідчить про порушення державним виконавцем вимог ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17.09.2019 у справі №918/333/13-г задоволено скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачу копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 40655119 по примусовому виконанню наказу Господарського суду Рівненської області від 10.07.2013 у справі № 918/333/13-г. Визнано неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП № 40655119. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачу копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 №ВП 40655119. Зобов`язано посадову особу (начальника органу ДВС) усунути порушення (поновити порушене право), скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП №40655119 та відновити виконавче провадження ВП №40655119.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.08.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на ухвалу Господарського суду Рівненської області (скарга на дії державного виконавця) від 17.09.2019 у справі №918/333/13-г залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Рівненської області (скарга на дії державного виконавця) від 17.09.2019 у справі № 918/333/13-г змінено шляхом виключення з мотивувальної частини абзацу 6 на сторінці 5 даної ухвали наступного змісту: "Відповідно правонаступником Комунального підприємства "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго", у зв`язку з чим у органу ДВС не було підстав для закінчення виконавчого провадження".

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.10.2020 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" задоволено частково. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 17.09.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.08.2020 у справі № 918/333/13-г скасовано. Справу № 918/333/13-г направлено до Господарського суду Рівненської області для нового розгляду скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Суд касаційної інстанції вказав, що не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо вчасного звернення АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, оскільки такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасним.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24.11.2020 у справі №918/333/13-г скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця залишено без розгляду.

Постановляючи вказану ухвалу, місцевий господарський суд вказав, що АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду першої інстанції зі скаргою 14.08.2019 на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, із пропуском десятиденного строку, встановленого п. "а" ч. 1 ст. 341 ГПК України. Суд вказав, що Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не було подано клопотання про поновлення строку для подання скарги на дії та бездіяльність органів ДВС та не наведено поважності причин такого пропуску.

З огляду на викладене, та врахувавши вказівки Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 08.10.2020 у справі №918/333/13-г, суд дійшов висновку про те, що скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця подана до суду з пропуском строку для звернення, а тому підлягає залишенню без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та задоволити скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця у справі №918/333/13-г.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає таке.

Статтею 341 ГПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її права.

Частиною 5 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду першої інстанції зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, стягувач зазначав про те, що дізнався про закінчення виконавчого провадження та порушення його права тільки 08.08.2019, коли отримав від органу ДВС відповідь на запит, та на підтвердження викладеного додав копію листа органу ДВС. Стягувач зазначав, що не отримував від органу ДВС постанову про закінчення виконавчого провадження і відповідно не знав і не міг знати про закінчення 06.04.2015 виконавчого провадження та порушення його права. Тобто, стягувач довідався про порушення його права тільки при отриманні від органу ДВС відповіді на запит і у встановлені чинним законодавством строки звернувся 14.08.2019 до суду з відповідною скаргою.

Суд наголосив, що отримуючи від державної виконавчої служби постанови, АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було обізнане про існування виконавчого провадження та не було позбавлене можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Поза увагою суду залишилось те, що стягувач має право знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, тоді як орган ДВС, з моменту пред`явлення стягувачем виконавчого документа на виконання, має обов`язок забезпечити виконання рішення суду.

З посиланням на рішення ЄСПЛ у справі "Фуклев проти України", зазначає, що стягувач у встановлені строки пред`явив наказ Господарського суду Рівненської області від 10.07.2013 №918/333/13-г на виконання до органу ДВС, однак державний виконавець не забезпечив його виконання та безпідставно 06.04.2015 закінчив виконавче провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент винесення постанови), оскільки норми ГК України та ЦК України не передбачали та не передбачають можливості закінчення виконання судового рішення під час процедури припинення юридичної особи та у процедурі добровільної ліквідації зокрема, лише з підстав наявності такої процедури.

Вказує, що компетентний орган не здійснив всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили, безпідставно закінчив виконавче провадження, при тому що з моменту пред`явлення стягувачем виконавчого документа на виконання, орган ДВС зобов`язаний був забезпечити виконання рішення суду, а також, зокрема у разі закінчення виконавчого провадження, надіслати на адресу стягувача постанову про закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" подало до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якому зазначає таке.

Отримуючи від державної виконавчої служби постанови, АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було обізнане про існування виконавчого провадження та не було позбавлене можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Скаржник як юридична особа, яка багато років здійснює професійну господарську діяльність на ринку України і має значний досвід участі у судових процесах, що вбачається є Єдиного державного реєстру судових рішень, міг усвідомлювати порушення свого права державним виконавцем та передбачити відповідні процесуальні обмеження в подальшому.

Дотримавшись вимог ч. 1 ст. 316 ГПК України, місцевий господарський суд при новому розгляді справи зазначене врахував, надав оцінку доводам стягувача щодо дотримання ним строку на оскарження дій ДВС, та, обґрунтовано відхиливши їх, залишив скаргу без розгляду.

AT "HAK "Нафтогаз України" ще 18.11.2013 отримало копію постанови ДВС з ідентифікатором доступу до Автоматизованої системи виконавчих проваджень та мало можливість контролювати хід виконавчого провадження через АСВП.

Місцевий господарський суд не надавав оцінки факту отримання копії постанови про відкриття провадження у справі Позивачем, проте означене не впливає на загальний правильний висновок про недотримання Позивачем строку на оскарження дій ДВС.

Дотримання процесуального строку на оскарження дій виконавця АТ "НАК "Нафтогаз України" обґрунтовувало тим, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження не отримувало, відтак було позбавлене можливості отримання інформації з автоматизованої системи виконавчого провадження через відсутність відповідного ідентифікатора. Крім того, стверджувало про неотримання копії постанови про закінчення виконавчого провадження.

Стягувач у виконавчому провадженні не лише отримував копії ряду постанов, винесених у межах виконавчого провадження, у яких містилося посилання на дату та інші реквізити постанови про відкриття виконавчого провадження, а і саму постанову про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу до АСВП, і вже з 18.11.2013 зобов`язаний бути обізнаним про хід такого виконавчого провадження як з метою вчасного виконання законних вимог державного виконавця, так і з метою оскарження, в разі незгоди з діями/бездіяльністю державного виконавця.

Скаржник звернувся зі скаргою на рішення та дії державного виконавця у серпні 2019 року, тобто через 1,5 роки після набрання чинності змінами до ГПК України, внесених Законом України від 03 жовтня 2017 року та більше ніж через 6 років після прийняття та отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження і більше ніж через 4 роки після прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження, що передбачають строк оскарження дій державних виконавців протягом 10 календарних днів.

Таким чином, застосування відповідних процесуальних обмежень щодо недотримання строку на оскарження бездіяльності державного виконавця є виправданим і тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Зазначає про помилковість посилання скаржника в апеляційній скарзі на рішення ЄСПЛ через різницю у правовій ситуації, правовідносинах сторін та особах учасників справи.

Враховуючи викладене, вважає апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить її залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 24.11.2020 справі № 918/333/1З-г - без змін.

Від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу стягувача, відповідно до якого просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити, з підстав викладених в оскаржуваній ухвалі Господарського суду Рівненської області.

19.01.2021 в судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду представник органу ДВС зазначила, що скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подана з порушенням строків, встановлених Законом України "Про виконавче провадження" та Господарським процесуальних кодексом України, а тому має бути залишена без розгляду.

Представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" в судовому засіданні заявили, що з доводами скаржника не погоджуються, вважають їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просили суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Окрім того, від представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надійшло клопотання, відповідно до якого представник просить провести розгляд справи за його відсутності, задоволити апеляційну скаргу стягувача, скасувати ухвалу суджу першої інстанції та постановити нову, якою скаргу стягувача на дії та бездіяльність державного виконавця задовольнити. Також повідомляє про те, що підтримує апеляційну скаргу.

В судове засідання 19.01.2021 представник Комунального підприємства "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради не з`явився.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно боржника, 14.03.2017 внесено запис про припинення боржника.

За наведеного, та враховуючи приписи ст. ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників стягувача та боржника.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників органу ДВС та третьої особи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при постановлені ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржену ухвалу залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 09.04.2013 у справі №918/333/13-г позов ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до КП "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради задоволено частково. Стягнуто з КП "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 16 289 350 грн 80 коп. заборгованості за поставлений природний газ, 93 363 грн 12 коп. збитків, завданих внаслідок інфляції, 492 023 грн 09 коп. 3% річних, 798 509 грн 49 коп. пені та 68 820 грн витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 1, а. с. 109-114).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.06.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2013 рішення Господарського суду Рівненської області від 09.04.2013 у справі №918/333/13-г залишено без змін (т. 1, а. с. 148-153, 197-201).

В подальшому, 10.07.2013 на виконання рішення господарського суду від 09.04.2013 видано наказ №918/333/13-г (т. 1, а. с. 157).

13.11.2013 державний виконавець Кеда М.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 40655119. Державним виконавцем вживались заходи щодо виконання рішення шляхом винесення постанов про арешт коштів та майна боржника (т. 2, а. с. 239 на звороті - 244).

25.11.2013 постановою старшого державного виконавця ВПВР Державної виконавчої служби України зупинено виконавче провадження з примусового виконання наказу № 918/333/13-г, виданого 10.07.2013 на підставі п.15 ч.1 ст. 37, ст. 39 Закону України "Про виконане провадження" (т. 1, а. с. 224-225).

20.01.2014 постановою старшого державного виконавця ВПВР Державної виконавчої служби України поновлено виконавче провадження № 40655119 з примусового виконання наказу №918/333/13-г, виданого 10.07.2013 (т. 1, а. с. 223).

13.06.2014 головним державним виконавцем ВПВР Державної виконавчої служби України винесено постанову про арешт коштів боржника, що акумулюються та надходять на усі банківські рахунки боржника (в т.ч. і на рахунки які можуть бути відкриті боржником після винесення вказаної постанови) у межах суми 17 742 066 грн 50 коп. (т. 1, а. с. 220-222).

05.09.2014 постановою головного державного виконавця ВПВР Державної виконавчої служби України зупинено виконавче провадження з примусового виконання наказу № 918/333/13-г, виданого 10.07.2013, на підставі п.15 ч.1 ст. 37, ст. 39 Закону України "Про виконане провадження", оскільки боржника внесено до переліку підприємств паливно-енергетичного комплексу, які прийняли участь у процедурі погашення заборгованості затвердженого наказом Мінпаливенерго від 10.11.2005 № 568 (виписка ППЕК № 56/75 від 13.08.2014) (т. 1, а. с. 218-219).

06.04.2015 ВПВР Державної виконавчої служби України прийнято постанову про: закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №918/333/13-г від 10.07.2013; направлення наказу Господарського суду Рівненської області у справі № 918/333/13-г, виданого 10.07.2013, ліквідатору Франко О.П. для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку; направлення постанови про стягнення виконавчого збору ліквідатору Франко О.П. для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку (т. 2, а. с. 244 на звороті - 245).

Постанова обґрунтована нормами ст. 49, 67 Закону України "Про виконавче провадження". У зазначеній постанові державний виконавець вказує на прийняте Рівненською міською радою рішення № 39 від 15.05.2014 про припинення КП "Теплотранссервіс" шляхом його ліквідації і створення ліквідаційної комісії та на інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про перебування КП "Теплотранссервіс" в стані припинення.

22.07.2019 скаржником на адресу ВПВР Державної виконавчої служби України надіслано запит про хід виконання наказу від 10.07.2013 № 918/333/13-г.

08.08.2019 стягувачем отримано відповідь на вказаний вище запит, відповідно до якого ВДВС вказав, що 06.04.2015 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі вимог п. 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (т. 1, а. с. 226).

16.08.2019 Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Рівненської області із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, в якій просило суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачу копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 40655119 по примусовому виконанню наказу господарського суду Рівненської області від 10.07.2013 у справі № 918/333/13-г;

- визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.06.2015 ВП № 40655119;

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання стягувачеві копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 № ВП 40655119;

- зобов`язати посадову особу (начальника органу ДВС) усунути порушення (поновити порушене право), скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2015 ВП № 40655119 та відновити виконавче провадження ВП № 40655119 (т. 1, а. с. 210-215).

Вказана, скарга вже розгадалася господарськими судами, про що апеляційний господарський суд зазначив вище, та за результатами нового розгляду ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24.11.2020 у справі №918/333/13-г скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії та бездіяльність державного виконавця була залишена без розгляду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Згідно зі статтями 326, 327 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Схожі за змістом положення містяться в статті 339 ГПК України, відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною 5 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами пункту "а" частини 1 статті 341 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що відповідну скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.07.1998 № 11-рп/98 у справі щодо офіційного тлумачення частин другої і третьої статті 84 та частин другої і четвертої статті 94 Конституції України (справа щодо порядку голосування та повторного розгляду законів Верховною Радою України) зазначив: "Термін "дні", якщо він вживається у зазначених правових актах без застережень, означає лише календарні дні".

При цьому, враховуючи положення статті 115 Господарського процесуального кодексу України та рішення Конституційного Суду України від 07.07.1998 №11-рп/98, десятиденний строк, зазначений у пункті "а" частини 1 статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно обчислювати в календарних днях.

Також, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 по справі № 5019/337/11 наведено висновок про застосування норм права, суть якого полягає в тому, що порівняльний аналіз змісту термінів "дізналася" та "повинна була дізнатися", що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому, Верховний Суд також вказав, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Як встановлено вище, 16.08.2019 Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, в якій оскаржував дії виконавця вчинені ще в 2015 році, тобто скарга подана через 4 роки після прийняття постанови ВПВР Державної виконавчої служби України про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №918/333/13-г від 10.07.2013.

За наведеного місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що стягувач звернувся зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом "а" частини першої статті 341 ГПК України.

В той же час, АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у поданій на дії виконавця скарзі вказує, що дізналось про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу №918/333/13-г від 10.07.2013 з відповіді державної виконавчої служби 08.08.2019, а зі скаргою звернулось 16.08.2019, а тому вважає, що відсутні підстави для поновлення строку на подачу скарги. Крім того зазначає, що на адресу скаржника не надходили копії постанов ВПВР Державної виконавчої служби України про відкриття та про закриття виконавчого провадження.

Доводи скаржника щодо його обізнаності про закінчення 06.04.2015 виконавчого провадження тільки 08.08.2019 (отримання відповіді на запит від органу ДВС) оцінюються судом, як необґрунтовані, оскільки АТ "НАК "Нафтогаз України" був обізнаний із відкриттям виконавчого провадження № 40655119, що підтверджується листами стягувача адресованими представнику третьої особи. (т. м.о.у. 2, а. с. 162-164) та як стягувач, у виконавчому провадженні, заінтересований у належному виконанні рішення суду, наділений права, в тому числі і знайомитися з матеріалами виконавчого провадження (ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999).

Окрім зазначено, суд бере до уваги, що в апеляційній скарзі скаржник, серед іншого посилається на те, що він має розраховувати на виконання відповідними органами судового рішення та обов`язок такого органу виконати рішення суду, однак не спростовує доводи суду першої інстанції про те, що АТ "НАК "Нафтогаз України" не було позбавлене можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, достеменно знало про відкриття виконавчого провадження та вчинення державним виконавцем інших дій, направлених на виконання судового наказу зокрема зупинення, поновлення виконавчого провадження, арешт коштів боржника, що підтверджується відповідними постановами, про які зазначено вище та які долучені самим же стягувачем до скарги на дії ДВС.

Також, в постанові Верховного Суду у справі №5019/337/11 від 20.10.2020 зазначено, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження та не отримавши у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи.

Поруч з викладеним суд бере до уваги, що у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено право на справедливий суд.

З огляду на приписи частини першої ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України, ст. 11 ГПК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства та застосовується судом при розгляді справ.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

При цьому право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини").

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі "Салов проти України" зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову "передбачений законом", є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись "законом", якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

За правилами ст. ст. 113, 115, 119 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, установлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом установлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 341 ГПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги на дії та бездіяльність органів ДВС може бути поновлено судом.

Однак, стягувач не подав до суду клопотання про поновлення строку для подання скарги на дії та бездіяльність органів ДВС та не навів поважності причин такого пропуску, натомість, як зазначено вище вважає, що такий строк є непорушеним, поряд з цим вище встановлено, що такі доводи стягувача є помилковими.

Статтею 118 ГПК України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Також, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги практику ЄСПЛ, на яку посилається скаржник, оскільки в цьому випадку досліджується питання пропуску строку на вчинення процесуальної дії, а не виконання судового рішення.

За наведеного, висновок суду першої інстанції про залишення скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України на дії та бездіяльність державного виконавця без розгляду, з підстав пропуску строку на звернення, є обґрунтованим, здійсненим за повного з`ясування обставин справи та з дотримання норм процесуального права.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, ухвалу Господарського суду Рівненської області від 24.11.2020р. у справі № 918/333/13-г слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270-271, 273, 275-282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 24.11.2020р. у справі № 918/333/13-г без змін.

2. Справу № 918/333/13-г надіслати Господарському суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "22" січня 2021 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.