РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.01.2021Справа № 910/15817/20

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., за участю секретаря судового засідання Цубери Ю.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ"

до Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про стягнення 352 862,42 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Солдатов А.О. (ордер серії КС № 848451 від 26.11.2020);

від відповідача: Онищенко І.П. (дов. № 1-2516 від 10.12.2020).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 352 862,42 грн., у тому числі 173 742,34 грн. інфляційних втрат, 179 120,08 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з розірванням Договору № про транспортування природного газу матеріальними трубопроводами від 30.09.2014, відповідачем не було вчасно повернуто позивачу надмірно сплачені кошти у розмірі 6 490 798,21 грн., а тому Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" вказує на наявність правових підстав для стягнення з Акціонерного товариства "Укртрансгаз" інфляційних втрат у розмірі 173 742,34 грн. та 3% річних у розмірі 179 120,08 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/15817/20 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 26.11.2020.

10.11.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач зазначає, що умовами Угоди про розірвання Договору на транспортування природного газу від 30.04.2019 сторони не передбачили строки повернення коштів, які були сплачені при виконанні умов основного Договору на транспортування природного газу. Відповідач зазначає, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за ненадані послуги. За твердженням відповідача позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, а доводи, аргументи позивача, викладені у позові, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

16.11.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що повернення попередньої оплати (авансу) є виконанням грошового зобов`язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, отже на неї нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати.

У судовому засіданні 26.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 24.12.2020.

У судовому засіданні 24.12.2020 розгляд справи відкладено на 12.01.2021.

У судовому засіданні 12.01.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" (за договором - замовник) та Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз», яке в подальшому було перейменоване у Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (за договором - газотранспортне підприємство) було укладено Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №, за умовами якого відповідач зобов`язався надати замовнику послуги транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а замовник зобов`язався внести плату за надані послуги у строки та порядку, передбаченими умовами цього договору.

Згідно з п. 1.2 Договору визначено річний плановий обсяг транспортування природного газу замовника, який склав 120 300 тис. куб. м., у тому числі визначено обсяги по місяцях у наведеній в даному пункті договору таблиці.

Пунктом 2.4 Договору встановлено, що відповідач приймає від замовника газ на пунктах приймання передачі газу в магістральні трубопроводи та здійснює його транспортування на території України до газорозподільчих станцій, де передає газ замовнику в газорозподільчі мережі.

Відповідно до п. 5.5 Договору, оплата вартості послуг транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору позивачем протягом січня-жовтня 2018 року на користь відповідача було здійснено попередню оплату послуг з транспортування природного газу на загальну суму 47 710 959,54 грн.

Проте, з 17.08.2018 відповідач в односторонньому порядку достроково припинив та зупинив надання послуг щодо транспортування газу, належного позивачу.

Між сторонами було проведено звірку розрахунків та складено Акт, відповідно до якого станом на 30.10.2018 було встановлено переплату позивачем послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами на суму 6 490 798,21 грн., оскільки попередню оплату здійснено у розмірі 47 710 959,54 грн., а фактично послуг отримано на суму 41 220 159,33 грн.

Між сторонами була підписана Угода від 30.04.2019 про розірвання Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 30.09.2014 року № .

Відповідно до п. 1 вказаної Угоди позивач та відповідач дійшли до згоди з 01.05.2019 розірвати Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № від 30.09.2014.

Пунктом 2 Угоди встановлено, що з 01.05.2019 року зобов`язання сторін, що виникають із Договору припиняються, окрім фінансових зобов`язань, що виникли в період дії Договору і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками в цій частині.

Позивач зазначає, що відповідач фінансові зобов`язання перед позивачем не було виконано, розмір переплати по Договору № від 30.09.2014 становив 6 490 798,21 грн., що підтверджується підписаним сторонами Актом звіряння, відповідно до якого заборгованість за Договором № на 30.11.2019 на користь позивача становить 6 490 798,21 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" 09.01.2020 зверталося до відповідача з претензією № 11 про повернення в термін до 15.01.2020 надмірно сплачених коштів у сумі 6 490 798,21 грн.

Відповідачем кошти в сумі 6 490 798,21 грн. позивачу було повністю повернуто в період з 31.03.2020 по 23.04.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням № 12550 від 31.03.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13178 від 09.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13177 від 09.04.2020 на суму 1000000,00 грн.; платіжним дорученням № 13210 від 10.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13273 від 15.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13561 від 21.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжне дорученням № 13634 від 23.04.2020 на суму 490798,21 грн.

Оскільки відповідачем було несвоєчасно повернуто позивачу надмірно сплачені кошти у сумі 6 490 798,21 грн., позивачем нараховані 173 742,34 грн. інфляційних втрат та 179 120,08 грн. 3 % річних, що і стало підставою для звернення до суду.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають часткому задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем протягом січня-жовтня 2018 року на користь відповідача було здійснено попередню оплату послуг з транспортування природного газу на загальну суму 47 710 959,54 грн.

Позивачем було здійснену переплату за Договором на суму 6 490 798,21 грн.

Між сторонами була підписана Угода від 30.04.2019 про розірвання Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 30.09.2014 року № .

Відповідно до пункту 1 вказаної Угоди позивач та відповідач дійшли до згоди з 01.05.2019 розірвати Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № від 30.09.2014.

Пунктом 2 Угоди встановлено, що з 01.05.2019 року зобов`язання сторін, що виникають із Договору припиняються, окрім фінансових зобов`язань, що виникли в період дії Договору і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками в цій частині.

Відповідачем кошти в сумі 6 490 798,21 грн. позивачу було повністю повернуто в період з 31.03.2020 по 23.04.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням № 12550 від 31.03.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13178 від 09.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13177 від 09.04.2020 на суму 1000000,00 грн.; платіжним дорученням № 13210 від 10.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13273 від 15.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжним дорученням № 13561 від 21.04.2020 на суму 1000000,00 грн., платіжне дорученням № 13634 від 23.04.2020 на суму 490798,21 грн.

Позивачем нараховані 173 742,34 грн. інфляційних втрат та 179 120,08 грн. 3 % річних, внаслідок несвоєчасного повернення відповідачем суми переплати за Договром.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 127 877,12 грн. інфляційних втрат за розрахунком суду.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3 % річних, суд дійшов висновку, що він здійснений арифметично вірно, тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних підлягають задоволенню у розмірі 179 120,08 грн. за розрахунком позивача.

Судом відхиляються доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, з огляду на таке.

Як було зазначено судом, між сторонами була підписана Угода від 30.04.2019 про розірвання Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 30.09.2014 року № .

Відповідно до пункту 1 вказаної Угоди позивач та відповідач дійшли до згоди з 01.05.2019 розірвати Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № від 30.09.2014.

Пунктом 2 Угоди встановлено, що з 01.05.2019 року зобов`язання сторін, що виникають із Договору припиняються, окрім фінансових зобов`язань, що виникли в період дії Договору і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками в цій частині.

Беручи до уваги наявність переплати за договором, за переконанням суду, його розірвання з 01.05.2019 року кореспондує обов`язок відповідача з повернення наявної переплати.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України , є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини 2 статті 625 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підсумовуючи наведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" підлягають частковому задоволенню у розмірі 127 877,12 грн. інфляційних втрат та 179 120,08 грн. 3 % річних.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про стягнення 352 862,42 грн. - задовольнити частково.

2.Стягнути з Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, місто Київ, Кловський узвіз, будинок 9/1, ідентифікаційний код 30019801) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" (81652, Львівська обл., місто Новий Розділ(пн), вулиця Грушевського, будинок 37, ідентифікаційний код 33525073) 127 877 (сто двадцять сім тисяч вісімсот сімдесят сім) грн. 12 коп. інфляційних втрат, 179 120 (сто сімдесят дев`ять тисяч сто двадцять) грн. 08 коп. 3 % річних, 4 604 (чотири тисячі шістсот чотири) грн. 96 коп. судового збору.

3.У іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.01.2021

Суддя С. В. Стасюк