ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2021 р. Справа№ 920/22/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)»

на рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018

у справі №920/22/18 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

до: 1. Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)»;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство»

про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельні ділянки

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Конотопської місцевої прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі позивача Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (далі - ГУ Дежгеокадастру у Сумській області, позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)» ( далі - ДП «Підприємство ДКВС України (№130)», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (далі - ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство», відповідач 2) про визнання недійсним на майбутнє договору про спільну діяльність №65 від 02.02.2012, укладеного між ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» та ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство», зобов`язання ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» звільнити земельні ділянки загальною площею 1150 га, розташовані на території Дяківської сільської ради Буринського району Сумської області на полях №1-11, що використовуються на підставі договору про спільну діяльність №65 від 02.02.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про спільну діяльність від 02.02.2012 №65 є удаваним правочином, вчиненим відповідачами з метою приховування іншого правочину, а саме, договору оренди землі, зміст якого суперечить вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, Закону України «Про оренду землі», а тому має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених статтею 215 ЦК України, відповідно у ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» відсутні правові підстави для користування земельними ділянками, що обробляються за цим договором, а в силу приписів статті 152 ЗК України товариство зобов`язане їх звільнити.

Обгрунтовуючи підстави пред`явлення позову в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру в Сумській області, прокурор зазначає про наявність у вказаного органу права на звернення до суду за захистом порушеного права, водночас зауважив, що останнім не вживалось заходів до усунення вищевказаних порушень та повернення спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим Конотопською місцевою прокуратурою до ГУ Держгеокадастру у Сумській області було направлено листа №78-104вих18 від 04.01.2018, в якому повідомлялось про намір прокурора звернутись з позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 позов задоволено. Визнано недійсним на майбутнє укладений між відповідачами договір про спільну діяльність від 02.02.2012 № 65; зобов`язано ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» звільнити зазначені земельні ділянки.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний договір про спільну діяльність є прихованим договором оренди землі, зміст якого суперечить чинному законодавства, не відповідає вимогам статей 96, 116 ЗК України та частині 4 статті 4 Закону України «Про оренду землі» щодо розпорядження земельними ділянками неповноважним суб`єктом, що є підставою для визнання цього договору недійсним у відповідності до частин 1, 2, 5 статті 203, статті 215 ЦК України та частини 1 статті 207 ГК України, а також наявності обов`язку у ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» у зв`язку з наведеним, звільнити зазначені земельні ділянки через їх використання товариством без достатніх правових підстав.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі № 920/22/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» мотивовані порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме, статей 1130, 1131, 1134 ЦК України, статей 13, 27 Закону України «Про оренду землі», статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а також норм процесуального права, зокрема, статей 53, 174 ГПК України.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що прокурор не вказав поважності причин, з яких безпосередньо позивач не зміг звернутись до суду з даним позовом, а також необґрунтовано неможливості нездійснення або неналежного здійснення своїх повноважень позивачем; самі лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, який уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (ГУ Держгеокадастр у Суміській області) неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не є достатніми для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Крім того, апелянт наголошував на тому, що за договором про спільну діяльність не відбулося переходу права користування земельними ділянками, такі не вибули із володіння відповідача-1 як землекористувача, що свідчить про недоведеність удаваного характеру оспорюваного правочину, а, відтак, і про відсутність правових підстав для визнання його недійсним як такого, що вчинений з порушенням закону; договір про спільну діяльність містить усі обов`язкові умови договору про спільну діяльність і за своєю правовою природою не є договором оренди землі; інших обставин, які б стали підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, а також порушення будь-яких прав держави та ГУ Держгеокадастру в Сумській області внаслідок укладення цього правочину прокурором та позивачем не наведено; судом не було враховано, що у позивача відсутнє порушене право, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки спірні земельні ділянки знаходяться у постійному користуванні ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 10.09.2009, а тому, на думку скаржника 1, позивач взагалі не має жодних повноважень на розпорядження цими земельними ділянками; вимога прокурора про зобов`язання ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» звільнити спірні земельні ділянки, є безпідставною та такою, що не може бути виконана, оскільки крім обставин, зазначених вище, ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» не займало ці земельні ділянки.

ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» також не погодилось із прийнятим рішенням та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі № 920/22/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач-1 послався на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме статей 1130, 1133, 1135, 1139 ЦК України, статті 15 Закону України «Про оренду землі», а також норм процесуального права та неналежне з`ясування обставин справи.

За твердженням скаржника, господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що умови оспорюваного договору притаманні саме для договору оренди землі, оскільки об`єктом договору оренди є земельні ділянки (кадастровий номер, місце розташування та розмір орендної плати), а предметом спірного договору про спільну діяльність ( п. 1.1. договору) є спільна діяльність на основі співробітництва шляхом спільної участі в організації співпраці, а не земельні ділянки. Крім того, апелянт наголосив на тому, що спірний договір не містить даних про кадастрові номери земельних ділянок; судом були залишені поза увагою положення розділу 2 та 6, а також п.п. 5.1., 5.2., 6.4., 6.5. договору про спільну діяльність від 02.02.2012.

Ухвалами Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 у справі № 920/22/18 апеляційні скарги ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та ДП «Підприємство ДКВС України (№ 130)» залишено без руху.

Ухвалами Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2018 у справі № 920/22/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та ДП «Підприємство ДКВС України (№ 130)» на рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі № 920/22/18.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2018 у справі № 920/22/18 об`єднано апеляційні скарги ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та ДП «Підприємство ДКВС України (№ 130)» на рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі № 920/22/18 в одне апеляційне провадження, призначено справу до розгляду на 21.08.2018.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.08.2018 у справі № 920/22/18 оголошено перерву у судовому засіданні до 20.09.2018.

Відповідно до вимог частини 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України ( далі - ГПК України), статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.10.2018, справу № 920/22/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 12.11.2018, справу № 920/22/18 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 вищевказані апеляційні скарги на рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі № 920/22/18 прийнято до провадження зазначеним вище складом суддів.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі № 920/22/18 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.06.2019 касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 у справі №920/22/18 скасовано, справу №920/22/18 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду, суд касаційної інстанції вказав на неврахування судом апеляційної інстанції тієї обставини, що перерозподіл коштів сторонами, згідно з вимогами Закону України «Про оренду землі», є фактично орендною платою за право користування земельними ділянками; неврахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18 стосовно того, що державний акт на право постійного користування не є документом, який надає користувачеві земельної ділянки право надавати земельну ділянку третім особам, тобто, розпоряджатись нею, у тому числі, шляхом надання в оренду чи у спільну діяльність, оскільки таким правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій; суд апеляційної інстанції мав дослідити оспорюваний договір на відповідність вимогам Закону України «Про оренду землі», зокрема статті 15 означеного Закону.

Відповідно до Витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.07.2019, справу № 920/22/18 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Кравчука Г.А., суддів Чорногуза М.Г., Коробенка Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 розгляд апеляційних скарг ТОВ «Городянське хлібоприймальне підприємство» та ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» призначено на 17.09.2019.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 призначено повторний автоматизований розподіл справ, у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2019, справу № 920/22/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А., суддів Куксова В.В., Коробенка Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 апеляційні скарги прийнято до провадження вищезазначеним складом суду та призначено справу до розгляду на 19.11.2019.

19.11.2019 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді Кравчука Г.А. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 справу № 920/22/18 призначено до розгляду на 30.01.2020.

13.01.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» надійшло клопотання про закриття провадження у справі, вмотивоване відсутністю предмета спору.

27.01.2020 від Конотопської місцевої прокуратури до Північного апеляційного суду надійшли письмові пояснення щодо клопотання ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» про закриття провадження у справі.

28.01.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» надійшло клопотання, в якому відповідач-1 просить визнати поважними причини пропуску строку, встановленого для подання доказів та долучити копію акту від 20.12.2019 до матеріалів справи № 920/22/18, який підтверджує ту обставину, що у зв`язку із закінченням строку дії договору про спільну діяльність від 02.02.2012, сторони письмово підтвердили про виконання договору повністю, закінчення всіх спільних сільськогосподарських робіт за даним договором та приведення земельної ділянки у належний стан.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2020 розгляд апеляційних скарг ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)» на рішення господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі № 920/22/18 відкладено на 04.02.2020.

03.02.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Конотопської місцевої прокуратури надійшла заява про закриття провадження у справі, в якій прокуратура просить суд закрити провадження у справі № 920/22/18 за позовом заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» та ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» про визнання договору про спільну діяльність недійсним та зобов`язання звільнити земельні ділянки та повернути сплачений прокуратурою судовий збір у розмірі 3 524,00 грн.

04.02.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 зупинено апеляційне провадження у справі № 920/22/18 до прийняття рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 912/2385/18.

10.02.2020 до Північного апеляційного господарського суду від Конотопської місцевої прокуратури надійшли пояснення про помилкове направлення заяви виконувача обов`язків керівника Конотопської місцевої прокуратури від 29.01.2020 №82-57-18 про закриття провадження у справі № 920/22/18, у зв`язку з чим зазначає про відсутність підстав для її розгляду.

28.07.2020 від Прокуратури міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 920/22/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 вищевказане клопотання задоволено, провадження у справі у справі № 920/22/18, розгляд справи призначено на 29.09.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Кравчука Г.А.,матеріали справи передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2020 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Козир Т.П., суддів Агрикової О.В., Коробенка Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 розгляд апеляційних скарг призначено на 19.11.2020.

Судове засідання призначене на 19.11.2020 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Козир Т.П. на лікарняному.

На підставі службової записки секретаря судової палати та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/618/20 від 07.12.2020, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Козир Т.П. на лікарняному з 17.11.2020, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 920/22/18.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та Витягів з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначено головуючому судді (складу суду) від 07.12.2020 апеляційні скарги у справі № 920/22/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 апеляційні скарги ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)» на рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі №920/22/18 прийнято до провадження вищезазначеним складом суду, розгляд апеляційних скарг призначено на 20.01.2021.

У судове засідання 20.01.2021 відповідач-1 явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності відповідача-1, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, заслухавши думку прокурора, представника відповідача-2, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без його участі.

Колегія суддів, розглянувши подані скаржниками клопотання про закриття провадження у справі № 920/22/18, заслухавши думку прокурора, представника відповідача-1, дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення, враховуючи наступне.

Клопотання скаржників про закриття провадження обґрунтовані відсутністю предмету спору з огляду на те, що на час розгляду апеляційним господарським судом справи строк оскаржуваного прокурором договору сплив, а позовна вимога про визнання недійсним на майбутнє договору про спільну діяльність, що закінчився 31.12.2019 є такою, що наразі не потребує захисту. Водночас, 20.12.2019 відповідачами був підписаний акт, яким останні підтвердили повне виконання договору, завершення всіх спільних сільськогосподарських робіт за договором, а також факт звільнення земельної ділянки та приведення її у належний стан. За таких обставин, позовна вимога про звільнення земельних ділянок відповідачем-2 не потребує окремого захисту через її фактичне задоволення в позасудовому порядку.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 231 ГПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладена в постанові від 04.12.2018 у справі № 910/23406/17).

Тобто, суд, закриваючи провадження у справі, не здійснює судовий розгляд позовних вимог по суті спору та не встановлює обставини справи з наданням ним юридичної оцінки, що, відповідно, виключає встановлення фактів відносно будь-якої з позовних вимог, що могло потягти за собою висновки щодо наявності підстав визнати обґрунтованими або необґрунтованими позовні вимоги (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена у постанові від 17.10.2018 у справі №904/8414/17).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, і так само не перешкоджає поданню відповідного позову після закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку про необґрунтованість заявлених клопотань та відмову у їх задоволенні, оскільки закінчення строку дії оскаржуваного договору не перешкоджає визнанню його недійсним з підстав визначених законом, а відтак, твердження відповідачів про відсутність предмету спору у справі № 920/22/18 є помилковими.

У судовому засіданні представник відповідача-2 підтримав вимоги апеляційних скарг, просив їх задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Прокурор проти задоволення апеляційних скарг заперечив з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, просив судове рішення залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

20.01.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з розпорядженням голови Буринської районної державної адміністрації Сумської області від 19.06.2009 № 226 Державному підприємству Конотопського виправного центру № 130 (попередня назва відповідача-1) надано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 1393,0315 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі якого видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 10.09.2009 серії ЯЯ № 288938, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 19.

Відповідно до плану меж земельної ділянки вона складається з п`яти земельних ділянок. Цільове призначення земельних ділянок - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місцезнаходження Дяківська сільська рада Буринського району Сумської області, кадастрові номери земельних ділянок - :10:001:0001 площею 547,0112 га, :10:002:0001 площею 621,3802 га, :09:004:0001 площею 37,8517 га, :11:001:0120 площею 179,3254 га, :11:001:0121 площею 7,4631 га.

Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 06.12.2016 № 3520/5 Державне підприємство «Підприємство Конотопського виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Сумській області (№ 130)» перейменовано в ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)».

Відповідно до пунктів 2.1, 2.4, 4.1, 4.14 статуту ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)», затвердженого зазначеним наказом Міністерства юстиції України, підприємство утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, до суспільно корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності. Майно підприємства перебуває у державній власності, закріплюється за ним на праві господарського відання. Підприємство здійснює володіння, користування землею та іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності згідно із законодавством.

Таким чином, зазначені вище земельні ділянки надано в постійне користування ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)» з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України до суспільно корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, між ДП «Підприємство Конотопського виправного центру управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Сумській області (№130)» (яке перейменовано в ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 130)», сторона 1 та ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство" сторона 2 було укладено договір № 65 від 02.02.2012 про спільну діяльність (далі - договір), відповідно до умов якого сторони зобов`язуються на основі співробітництва без об`єднання вкладів майном (грошовими коштами, матеріалами, майновими правами), яке належить сторонам на відповідних правових підставах (право власності, господарського відання, оперативного управління), а також спільної участі та організації співпраці, спільно діяти у сфері сільськогосподарського виробництва для досягнення таких спільних господарських цілей:

- вирощування сільськогосподарської продукції на площі 1100 га ріллі;

- збирання та розподіл сільськогосподарської продукції (п.1.1. Договору);

Вирощування продукції рослинництва здійснюватиметься на земельних ділянках, перелік яких визначається у Додатку №1 до цього Договору (п.1.2. Договору);

Для досягнення цілей, визначених у пункті 1.1 цього Договору, вклад сторони 2 становить:

- грошові кошти, які використовуватимуться для здійснення всього комплексу сільськогосподарських робіт, що входять до предмету спільної діяльності;

- фінансування, придбання необхідних товарно-матеріальних цінностей, робіт і послуг сторонніх організацій, включаючи охорону об`єктів, земельних ділянок, врожаю, окремі сільськогосподарські роботи;

- трудова участь (здійснення сільськогосподарських робіт відповідно до Програми робіт (додаток №2 до цього Договору) (п.2.1. Договору);

-для досягнення цілей, зазначених у п.1.1 цього Договору, вклад сторони 1 становить:

- фінансування, придбання необхідних товарно-матеріальних цінностей, робіт, послуг сторонніх організацій, включаючи охорону об`єктів, земельних ділянок, врожаю, окремі сільськогосподарські роботи;

- трудова участь засуджених (здійснення сільськогосподарських робіт відповідно до Програми робіт (додаток №2 до цього Договору) ( пункт 2.2. Договору);

- всі доходи, що будуть отримані в результаті спільної діяльності, використовуються в першу чергу на відшкодування матеріальних витрат на проведення такої діяльності (п.5.1. Договору);

- валовий врожай, що буде отриманий сторонами від спільної діяльності підлягає розподілу в такому порядку: 95 % стороні 2, 5 % стороні -1, але не менше:

а) за 2012 рік - 378 154,00 грн; б) за 2013-2016 рік - 504204 щороку (п.5.2. Договору);

- цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його погодження Державною пенітенціарною службою України та Управлінням Державного департаменту України з питань виконання покарань у Сумській області, підписання сторонами і скріплення їх печатками і діє до 31 грудня 2016 року (пункт 10.1 договору).

Додатковою угодою до договору №1 від 27.03.2013 внесено зміни до договору в частині площі земельних ділянок та розподілу результатів спільної діяльності, а саме змінено площу земельних ділянок з 1100 га на 1150 га, а також змінено суму розподілу отриманого врожаю, а саме за 2013 -2016 роки на 527 122,36 грн.

Додатком №1 до Договору на 2013 рік визначено перелік земельних ділянок, які обробляються в процесі виконання умов Договору, а саме земельні ділянки, що розташовані на полях №1-11 загальною площею 1150 га.

Згідно з листами ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» від 07.11.2017 №4/285 та від 19.12.2017 №4/323 у спільному обробітку за Договором знаходяться земельні ділянки з кадастровими номерами :10:001:0001 та :10:002:0001, але використовуються не повністю. Частину земельної ділянки з кадастровим номером :10:001:0001 підприємство обробляє для власних потреб.

Додатком №2 до договору на 2013 рік визначено програму робіт, що будуть виконуватись за договором про спільну діяльність.

Додатковою угодою до Договору №2 від 09.02.2015 внесено зміни до п.5.2 Договору, а саме змінено суму розподілу отриманого врожаю за 2013-2014 роки на 527 122,36 грн, за 2015-2016 роки на 925 628,00 грн.

Додатковою угодою до Договору №3 від 04.02.2016 внесено зміни до п. 5.2 Договору, а саме змінено суму розподілу отриманого врожаю за 2013-2014 роки на 527122,36 грн., за 2015 рік - 925628,00 грн., за 2016 рік - 1 619 849,00 грн.

Додатковою угодою №4 до Договору від 01.03.2017 внесено зміни до п.5.2 Договору, а саме, змінено суму розподілу отриманого врожаю за 2017-2019 роки - 3 100 000,00 грн щороку. Крім того, внесено зміни до п.10.1 Договору, а саме строк дії договору продовжено до 31.12.2019.

Прокурор, вказуючи на порушення відповідачами вимог земельного та цивільного законодавства при укладенні спірного договору, звернувся до господарського суду з вимогою про визнання договору про спільну діяльність від 02.02.2012 №65 недійсним на майбутнє та зобов`язати відповідача-2 звільнити спірні земельні ділянки.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними оспорюваного договору та звільнення земельних ділянок, водночас, вважає помилковими висновки місцевого господарського суду щодо визнання недійсним оскаржуваного договору саме на майбутнє.

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює зокрема, представництво інтересів держави у суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналіз вищенаведеної норми дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №3-рн/99 від 08.04.1999 під поняттям «орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При цьому, з огляду на приписи частини 4 статті 236 ГПК України, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, у тому числі, стосовно того, що повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, а тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру).

У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Державний нагляд за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності організовує і здійснює відповідно до покладених на нього завдань Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру. Так, у спірних правовідносинах Головне управління Держгеокадастру у Сумській області розпорядження землями державної форми власності сільськогосподарського призначення.

У цій справі з позовної заяви вбачається, що прокурор в обґрунтування підстав звернення з цим позовом зазначив, що порушення інтересів держави полягає в тому, що спірним договором порушено встановлений законодавством порядок набуття та реалізації прав на землю, як на об`єкт, що перебуває у державній власності. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства. Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, є Держгеокадастр, на нього покладено завдання розпоряджатися землями державної власності сільськогосподарського призначення у межах, визначених Земельним кодексом України.

Разом з тим, Головне управління Держгеокадастру в Сумській області не вживались заходи щодо усунення порушень та повернення спірної земельної ділянки.

Прокурор на виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» попередньо, до звернення до суду, повідомив Головне Управління Держгеокадастру у Сумській області про намір звернутись до суду з позовом про визнання договору недійсним та зобов`язання звільнити земельні ділянки.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача-2 про те, що прокурор не навів поважних причин неможливості такого звернення позивача до суду особисто, а також необґрунтовано неможливості нездійснення або неналежного здійснення своїх повноважень позивачем, оскільки такі є безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом про наявність у даному випадку підстав, передбачених ч.3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва прокурором інтересів держави в суді в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області. Відтак, місцевий господарський суд вірно встановив правомірність звернення прокурора з даним позовом до господарського суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 вказаного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3 та частинами 5-6 вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з викладеного, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено, зокрема те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегією суддів встановлено, що оспорюваний Договір укладено між сторонами в письмовій формі, підписано представниками сторін та скріплено їх печатками.

Отже, заявляючи позов про визнання договору недійсним, необхідно довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Відповідно до положень статті 1131 цього ж Кодексу, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 цього Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В силу приписів частини 1 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та отримання внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому, правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Місцевим господарським судом встановлено, що розділом 5 договору № 65 та шляхом укладення додаткових угод до нього, відповідачі дійшли згоди щодо порядку розподілу результатів спільної діяльності між собою, однак, такий перерозподіл коштів, згідно наведених вимог Закону України «Про оренду землі», є фактично орендною платою за право користування земельною ділянкою для вирощування сільськогосподарської продукції (пункт 1.1 договору) та отримання відповідачем-1 плати за користування ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» цією земельною ділянкою.

Фактично ж відповідач-1 передав другому відповідачеві земельні ділянки у платне користування, а договір про спільну діяльність від 02.02.2012 містить усі істотні умови договору оренди землі, а саме: об`єкт оренди - п. 1.1 Договору (земельні ділянки площею 1150 га), строк дії договору оренди - п. 10 Договору (до 31.12.2016, а в подальшому, в результаті його пролонгації - до 31.12.2019), орендна плата із зазначенням її розміру, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду - розділ 5 Договору (5 % валового врожаю, що буде отриманий від спільної діяльності кожного поточного року), відповідальності за її несплату - п. 8 Договору.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зміст спірного договору та його правова природа не залежать від його назви.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що договір про спільну діяльність від 02.02.2012 за № 65 відноситься до удаваних правочинів, оскільки за його змістом він виражає волю його сторін на укладання саме договору оренди землі.

Разом з тим, частиною 2 статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки визнання правочину удаваним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Положеннями частин 1, 8 статті 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Частиною 8 статті 93 Земельного кодексу України передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Матеріалами справи підтверджується, що перший відповідач користується земельною ділянкою площею 1393,0315 га на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 10.09.2009 Серії ЯЯ № 288938.

Згідно з частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Разом з тим, як вбачається із наведених положень законодавства, користувачу не надано право розпоряджатись наданими йому у користування землями шляхом їх передачі в оренду, оскільки таким правом наділений лише власник землі або уповноважена ним особа.

Згідно з Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, затвердженим Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.03.2015 Головне управління здійснює розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території Сумської області.

Отже, розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Сумській області.

З огляду на викладене, судова колегія зазначає, що державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачеві земельної ділянки (першому відповідачу) надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій (а такий орган, як вбачається з матеріалів справи, згоди на передачу в оренду спірної земельної ділянки не надавав та відповідне рішення не приймав).

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом визнання угоди недійсною.

Враховуючи викладене, спірний договір є прихованим договором оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, Закону України «Про оренду землі» та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, за спірним договором відбулось розпорядження земельними ділянками неповноважним суб`єктом, внаслідок чого спірний договір не відповідає вимогам статей 93, 116 ЗК України, частини 4 статті 4 Закону України «Про оренду землі».

Вищевикладене свідчить про недійсність договору про спільну діяльність на підставі частин 1, 2, 5 статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 207 ГК України.

Водночас, колегія суддів вважає хибним висновок місцевого господарського суду про те, що якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним, то підлягає задоволенню вимога прокурора про визнання договору недійсним лише на майбутнє, з огляду на наступне.

Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов`язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов`язки передбачалися на майбутнє.

Тобто, визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов`язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов`язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору. Правовим наслідком визнання недійсним договору оренди є звільнення приміщення та повернення його стороні (власнику, балансоутримувачу).

На підставі наведеного, вимога прокурора про визнання недійсним на майбутнє договору про спільну діяльність №65 від 02.02.2012, який укладений між ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» та ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання недійсним договору про спільну діяльність №65 від 02.02.2012, який укладений між ДП «Підприємство ДКВС України (№130)» та ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство».

Крім того, у позові прокурором було заявлено вимогу про зобов`язання ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» звільнити земельні ділянки загальною площею 1150 га, що розташовані на території Дяківської сільської ради Буринського району Сумської області на полях №1-11, які незважаючи на подані скаржниками докази звільнення спірних земель, підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи вказаний Акт від 20.02.2019, яким було звільнено ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» земельні ділянки загальною площею 1150 га, що розташовані на території Дяківської сільської ради Буринського району Сумської області на полях №1-11, був підписаний вже після ухвалення Господарським судом Сумської області спірного рішення у справі, а тому не був та й не міг бути предметом розгляду в суді першої інстанції, а отже, в силу частини 5 статті 269 ГПК України не приймається судовою колегією до уваги.

Внаслідок недійсності спірного договору відсутні правові підстави у другого відповідача - ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» для користування земельними ділянками, що обробляються за цим договором, відтак, відповідно до ст.152 Земельного кодексу України товариство зобов`язане їх звільнити.

З наведеного, апеляційний господарський суд, вважає правильним висновок суду першої інстанції, що вимога прокурора про зобов`язання ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» звільнити земельні ділянки загальною площею 1150 га, що розташовані на території Дяківської сільської ради Буринського району Сумської області на полях №1-11 підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурором доведено суду належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та порушення відповідачами прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в частині визнання недійсним договору про спільну діяльність № 65 від 02.02.2012 та зобов`язання ТОВ «Городнянське хлібоприймальне підприємство» звільнити земельні ділянки.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 статті 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційних скаргах, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів апеляційних скарг, у зв`язку з чим апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)» підлягають залишенню без задоволення, водночас рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі №920/22/18 підлягає частковому скасуванню в частині визнання недійсним спірного договору на майбутнє, з постановленням нового рішення про визнання спірного договору недійсним, без визнання його недійсності на майбутнє.

Витрати по сплаті судового збору за подання прокурором касаційної скарги у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» та Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№130)» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2018 у справі №920/22/18 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір про спільну діяльність № 65 від 02.02.2012, укладений між Державним підприємством «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 130)» (41600, Сумська область, м. Конотоп, вул. Батуринська, 2, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (15100, Чернігівська область, м. Городня, вул. Вокзальна, 18, ).

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (15100, Чернігівська область, м. Городня, вул. Вокзальна, 18, ) звільнити земельні ділянки загальною площею 1150 га, що розташовані на території Дяківської сільської ради Буринського району Сумської області на полях № 1-11 та використовуються товариством на підставі договору про спільну діяльність № 65 від 02.02.2012.

Стягнути з Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 130)» (41600, Сумська область, м. Конотоп, вул. Батуринська, 2, ) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Г. Кондратьєва, 33, , р/р 2983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) 1762 грн. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (15100, Чернігівська область, м. Городня, вул. Вокзальна, 18, ) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Г. Кондратьєва, 33, , р/р 2983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) 1762 грн. судового збору.».

3. Стягнути з Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 130)» (41600, Сумська область, м. Конотоп, вул. Батуринська, 2, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 3524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Городнянське хлібоприймальне підприємство» (15100, Чернігівська область, м. Городня, вул. Вокзальна, 18, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 3524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Сумської області видати накази на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №920/22/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.01.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова