ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2021 року Справа № 903/504/16

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Пацьола О.О.

за участю представників сторін:

позивача 1: не з`явився

позивача 2: не з`явився

відповідача 1: Обушко Р.М.

відповідача 2: Багацький Є.Г.

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - не з`явились

прокурора: Довган Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Луцького гарнізону на рішення Господарського суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року (ухваленого суддею Шум М.С., повний текст складено 16 жовтня 2018 року) у справі №903/504/16

за позовом Заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1

до Державного підприємства "Камінь-Каширське лісове господарство",

до Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Волинської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області

про визнання не дійсними з моменту видачі та скасування лісорубних квитків

ВСТАНОВИВ:
У липні 2017 року до господарського суду Волинської області звернувся заступник військового прокурора Луцького гарнізону з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 до Державного підприємства "Камінь-Каширське лісове господарство", Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства, в якому просив визнати не чинними та скасувати лісорубні квитки серії 02 ЛКБ №462412 від 04 січня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталах за №24, 42, 51, 58; серії 02 ЛКБ №462407 від 04 січня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталах за №28, 34; серії 02 ЛКБ №462421 від 14 січня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталі за №25; серії 02 ЛКБ №462433 від 08 лютого 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталі за №41; серії 02 ЛКБ №462434 від 08 лютого 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталі за №18; серії 02 ЛКБ №462438 від 10 лютого 2016 року, серії 02 ЛКБ №462445 від 10 лютого 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталах за №21, 24, 44; серії 02 ЛКБ №462469 від 09 березня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталі за №24; серії 02 ЛКБ №462476 від 16 березня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталах за №33, 25; серії 02 ЛКБ №462481 від 16 березня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталах за №28, 31, 34, 44, 50; серії 02 ЛКБ №462487 від 04 квітня 2016 року, серії 02 ЛКБ №462488 від 04 квітня 2016 року, серії 02 ЛКБ №462493 від 25 квітня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталах за №17, 19, 26, 35, 37, 45, 51; серії 02 ЛКБ 462494 від 25 квітня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталі за №25; серії 02 ЛКБ №509338 від 05 травня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталі за №31; серії 02 ЛКБ №509339 від 05 травня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталах за №21, 29, 33 серії 02 ЛКБ №509340 від 05 травня 2016 року у частині здійснення вирубки на кварталі за №23, а також зобов`язати відповідачів не чинити позивачу перешкоди у користуванні земельними ділянками, шляхом припинення фактичного використання земельної ділянки та припинення рубки лісів на цій земельній ділянці.

Під час неодноразового розгляду позовних вимог, судами встановлено, що земельна ділянка площею 6947,8 га відноситься до земель оборони та перебуває на праві постійного користування військової частини НОМЕР_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою №ХІІ-1-5 від 01 листопада 1968 року, виданого Виконавчим комітетом Волинської обласної ради народних депутатів трудящих №12/28 від 01 листопада 1968 року. Дана земельна ділянка з користування Міністерства оборони України не вилучалась.

Відповідно до листа Волинського військового лісгоспу №45 від 26 лютого 2016 року, яким визначено межі лісових угідь на території військового полігону військової частини НОМЕР_1 по Камінь-Каширському району, квартали, що раніше відносились до Карпилівського лісництва ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", а також квартали, які раніше відносились до Стобихівського лісництва ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", зазначені прокурором у позовній заяві, належали до Поворського військового лісництва.

Судами з`ясовано, що ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" у відповідності до пункту 4 Порядку використання лісових ресурсів, затвердженого постановою КМУ від 23 травня 2007 року №761, надано: заявку на використання лісових ресурсів під час проведення рубок головного користування, відомість чергової лісосіки, польову перелікову відомість, карту технологічного процесу розробки лісосіки, план лісосіки.

У січні - травні 2016 року Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства на підставі наказу Міністерства екології та природних ресурсів від 27 січня 2014 року за №28 видано постійному лісокористувачу - ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" лісорубні квитки на ведення спеціального лісокористування на території Карпиліського та Стобихівського лісництв у відповідності до Порядку спеціального використання лісових ресурсів, затвердженого постановою КМУ від 23 травня 2007 року №761.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що лісорубні квитки видані з порушенням чинного законодавства та підлягають скасуванню, оскільки спірна земельна ділянка площею 6947,8 га відноситься до земель оборони та перебуває на праві постійного користування військової частини НОМЕР_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою №ХІІ-1-5 від 01 листопада 1968 року. Дана земельна ділянка з користування Міністерства оборони України не вилучалася, а також військова частина НОМЕР_1 не уповноважувала ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" на ведення лісового господарства на даній земельній ділянці без правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Між тим, враховуючи, що Міністерство оборони України та військова частина НОМЕР_1 не вживали заходів для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, з даним позовом до суду звернувся заступник військового прокурора Луцького гарнізону.

Рішенням господарського суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року (суддя Шум М.С.) у позові в частині визнання недійсними з моменту видачі та скасування лісорубних квитків прокурору відмовлено; в решті провадження у справі закрито.

За висновками місцевого суду лісорубні квитки видавались у відповідності з вимогами Лісового кодексу України, Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року №761, Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", що свідчить про не доведеність порушення прав та інтересів позивачів.

Також місцевий суд дійшов висновку, що прокурором не доведено та не надано належних та допустимих доказів не здійснення захисту інтересів держави саме зі сторони Міністерства оборони України, тобто не доведено усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних повноважень, та у зв`язку з цим необхідність здійснення судового захисту інтересів держави прокурором.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 грудня 2018 року (судді Мельник О.В., Грязнов В.В., Розізнана І.В.) рішення господарського суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року у справі №903/504/16 в частині відмови прокурору в позові залишено без змін, апеляційну скаргу заступника військового прокурора Луцького гарнізону без задоволення.

Переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у даній справі, оскільки органами, уповноваженими державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, є Міністерство оборони України та військова частина НОМЕР_1 , однак прокурором не доведено суду нездійснення або неналежного здійснення зазначеними особами своїх повноважень щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не дотримано вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо повідомлення відповідних суб`єктів про наміри прокурора подати до суду вказаний позов, не підтверджено того, що зазначені суб`єкти не мають можливості самостійно захищати права та інтереси держави, а також не підтверджено його активну чи пасивну бездіяльності щодо звернення до суду з відповідним позовом.

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №903/504/16 частково задоволено касаційну скаргу Заступника військового прокурора Західного регіону України, скасовано постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 грудня 2018 року у справі №903/504/16 та передано справу на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Верховним Судом вказано, що визнавши правильною позицію місцевого суду про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, висновок суду щодо відповідності виданих квитків вимогам чинного законодавства не перевірив, у зв`язку з чим передчасно залишив без змін рішення про відмову в позові з тих підстав, які мають наслідком залишення позову без розгляду.

Касаційною інстанцією зазначено, що під час нового розгляду апеляційному суду слід врахувати, що згідно з пунктами 2, 3 Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року №761, (далі - Порядок) лісорубний або лісовий квиток є основним документом, на підставі якого: здійснюється спеціальне використання лісових ресурсів; ведеться облік дозволених до відпуску запасів деревини та інших продуктів лісу, встановлюються строки здійснення лісових користувань та вивезення заготовленої продукції, строки і способи очищення лісосік від порубкових решток, а також облік природного поновлення лісу, що підлягає збереженню; ведеться облік плати, нарахованої за використання лісових ресурсів. Лісорубний квиток видається органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами Держлісагентства на заготівлю деревини під час проведення рубок головного користування на підставі затвердженої в установленому порядку розрахункової лісосіки. Пунктом 8 Порядку передбачено, що лісовий квиток видається власником лісів або постійним лісокористувачем. Законом України "Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності" лісорубний квиток віднесений до дозвільних документів. Таким чином, лісорубні квитки є дозвільними документами, які, зокрема, надають право на здійснення вирубки, однак, по-перше, самі по собі не можуть підтверджувати факт здійснення заготівлі, по-друге, визнання їх недійсними не має наслідком відновлення або захист прав та інтересів, про порушення яких зазначав у позовній заяві прокурор. Так, зміст позовної заяви свідчить, що вимоги про визнання недійсними лісових квитків обґрунтовано відсутністю компетенції щодо їх видачі в частині дозволу на вирубку на землях оборони, чим державі та навколишньому середовищу завдано збитків. Між тим прокурором не обґрунтовано, а судом апеляційної інстанції не перевірено, яким чином задоволення заявлених вимог призведе до захисту чи відновлення відповідних прав та інтересів, у зв`язку з чим, чи можуть бути такі вимоги самостійним предметом позову.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 грудня 2020 року у справі №903/504/16 прийнято до провадження апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Луцького гарнізону на рішення Господарського суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року у справі №903/504/16, розгляд скарги призначено на 20 січня 2021 року та запропоновано сторонам у справі у строк протягом 15 днів з дня вручення ухвали надати через канцелярію суду письмові пояснення щодо вимог та заперечень сторін з урахуванням постанови Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №903/504/16.

04 січня 2021 року від відповідач 2 - Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства надійшли письмові пояснення (в порядку статті 263 ГПК України), відповідно до яких останнє просить відмовити у задоволені позову повністю. При цьому, зазначає, що у відповідності до вимоги Лісового кодексу України, Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року №761, Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" Державне підприємство "Камінь-Каширське лісове господарство" проводило рубки на підставі виписаних лісорубних квитків, які були видані у відповідності до затвердженого проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", затверджених матеріалів лісовпорядкування та розрахункової лісосіки. Крім того, законом не визначено можливості анулювання документу дозвільного характеру, яким є лісорубний квиток, за якими право використання лісових ресурсів як використане так і припинене, так як і визнання їх недійсними не має наслідку відновлення або захисту прав та інтересів, про порушення яких зазначав у позовній заяві прокурор.

04 січня 2021 року від відповідача 1 - Державного підприємства "Камінь-Каширське лісове господарства" надійшли письмові пояснення (в порядку статті 263 ГПК України), які відповідають поясненням відповідача 2. Однак, заявник додатково зазначає, що про безпідставність представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 в даній справі неодноразово наголошувалось в судових засіданнях, у відзиві на позовну заяву, який є в матеріалах справи, так і рішеннями судів всіх інстанцій визначено відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі.

11 січня 2021 року від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Головного управління.

19 січня 2021 року від Волинської обласної державної адміністрації надійшли пояснення, у яких третя особа просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 09 жовтня 2020 року по справі №903/504/16 без змін, апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Луцького гарнізону без задоволення.

19 січня 2021 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позивач просить позов Заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 до ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", Волинське обласне управління лісового та мисливського господарства про визнання недійсним та скасування лісорубних квитків задовольнити повністю.

Також, Військовою частиною НОМЕР_1 подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке обгрунтоване перебуванням представника військової частини у відпустці з 18 січня 2021 року по 27 січня 2021 року.

Клопотання позивача судом відхилене як необгрунтоване, оскільки представництво в господарському процесі не обмежується певним колом осіб, тому позивач зобов`язаний добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та забезпечити явку свого представника в судове засідання.

Крім того, відповідно до ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 грудня 2020 року явка повноважних представників сторін в судове засідання визначалась на розсуд сторін.

З огляду на викладене, нез`явлення представника Військової частини НОМЕР_1 через його відпустку не є перешкодою для розгляду скарги по суті.

19 січня 2021 року на електронну адресу суду від Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення, у яких заявник просить провести судове засідання 20 січня 2021 року без участі представника Міністерства оборони України та задовольнити апеляційну скаргу військового прокурора Луцького гарнізону в повному обсязі. При цьому, зазначає, що оскаржувані лісорубні квитки підлягають скасуванню у частині здійснення вирубки на кварталах, що знаходяться у межах лісових угідь на території військового полігону військової частини НОМЕР_1 .

Безпосередньо в судовому засіданні 20 січня 2021 року представники від органу прокуратури та відповідачів повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у письмових поясненнях.

Представники позивачів та третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Колегія суддів, заслухавши пояснення прокурора та представників відповідача 1, відповідача 2, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, письмових пояснень на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, однак оскаржуване рішення Господарського суду Волинської області слід скасувати.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, згідно з актом на право постійного користування №ХІІ-1-5 від 01 листопада 1968 року, рішенням виконавчого комітету Волинської обласної Ради народних депутатів трудящих №12/28 від 01 листопада 1968 року передано у постійне користування військовій частині НОМЕР_2 (інженерно-аеродромна служба тилу), як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії, земельна ділянку площею 24157,7 га /т.1, а.с.25-28/.

Після розформування військової частини НОМЕР_2 її правонаступником визначено військову частину НОМЕР_1 , що встановлено постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03 лютого 2014 року у справі №903/1066/13.

У 1994-1995 роках Волинською обласною радою прийняті рішення №17/23 від 17 березня 1994 року та №4/8 від 04 травня 1995 року, яким землі авіаційного полігону передані площею 10027 га, 6947,8 га та 6520,4 га Ковельському спеціалізованому лісогосподарському акціонерному товариству "ТУР", Камінь-Каширському державному лісогосподарству об`єднанню "Волиньліс" та Городоцькому державному лісогосподарству відповідно. Таким чином, із загальної площі земельної ділянки 24157,7 га із сфери діяльності Міністерства оборони було вилучено 23495,2 га.

На підставі вищевказаних рішень обласної ради районними радами на зазначені земельні ділянки видано державні акти на право постійного землекористування.

Зокрема, Камінь-Каширською районною державною адміністрацією видано Камінь-Каширському державному лісгосподарському об`єднанню "Волиньліс" державний акт на право постійного землекористування серії ВЛ-ХІІ від 11 серпня 1995 року.

На підставі наказу Держкомлісгоспу України №242 від 24 березня 2005 року Камінь-Каширське державне лісгосподарське об`єднання "Волиньліс" перейменоване у Державне підприємство "Камінь-Каширське лісове господарство".

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 29 квітня 1998 року у справі №13/6 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_3 (в даний час НОМЕР_1 ) до Волинської обласної ради визнано недійсними вищевказані рішення Волинської обласної ради від 17 березня 1994 року №17/23 та від 04 травня 1995 року №4/8.

У подальшому розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації №175 від 12 квітня 2002 року анульовано державний акт на право постійного користування землею площею 24157,7 га за №ХІІ-1-5 від 01 листопада 1968 року, та визнано чинними вищевказані державні акти на право постійного користування земельною ділянкою, видані Ковельському спеціалізованому лісогосподарському акціонерному товариству "ТУР", Камінь-Каширському державному лісогосподарство об`єднання "Волиньліс" та Городоцькому державному лісогосподарству.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23 травня 2003 року у справі №32/288 за позовом військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_3 (на даний час НОМЕР_1 ) до Волинської обласної державної адміністрації зазначене розпорядження визнано недійсним та скасовано.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Волинської області від 26 листопада 2013 року у справі №903/1066/13 за позовом Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", залишеним в силі постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03 лютого 2014 року, скасовано державний акт на право користування землею, виданий ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" від 11 серпня 1995 року серії ВЛ-ХІІ.

У ході розгляду справи встановлено, що земельна ділянка площею 6947,8 га відноситься до земель оборони та перебуває на праві постійного користування військової частини НОМЕР_1 відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою №ХІІ-1-5 від 01 листопада 1968 року, виданого Виконавчим комітетом Волинської обласної ради народних депутатів трудящих №12/28 від 01 листопада 1968 року. Дана земельна ділянка з користування Міністерства оборони України не вилучалась.

Відповідно до листа Волинського військового лісгоспу №45 від 26 лютого 2016 року встановлено межі лісових угідь на території військового полігону військової частини НОМЕР_1 по Камінь-Каширському району.

Згідно із вказаним листом до Поворського військового лісництва належали наступні квартали, що раніше відносились до Карпилівського лісництва ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", а також квартали, які раніше відносились до Стобихівського лісництва ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" відповідно до наведених переліків.

У відповідності до пункту 4 Порядку використання лісових ресурсів, затвердженого постановою КМУ від 23 травня 2007 року №761, ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" були надані відповідні документи: заявка на використання лісових ресурсів під час проведення рубок головного користування, відомість чергової лісосіки, польова перелікова відомість, карта технологічного процесу розробки лісосіки, план лісосіки.

Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, в свою чергу, постійному лісокористувачу - ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" у січні - травні 2016 року були видані лісорубні квитки на ведення спеціального лісокористування на території Карпиліського та Стобихівського лісництв у відповідності до Порядку спеціального використання лісових ресурсів, затвердженого постановою КМУ від 23 травня 2007 року №761.

З матеріалів справи вбачається, що посадовими особами ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" в період з січня по травень 2016 року проводилась вирубка лісу на підставі виписаних ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" лісорубних квитків серії 02 ЛКБ №462421 від 14 січня 2016 року; серії 02 ЛКБ №462433 від 08 лютого 2016 року; серії 02 ЛКБ №462434 від 08 лютого 2016 року; серії 02 ЛКБ №462438 від 10 лютого 2016 року, серії 02 ЛКБ №462445 від 10 лютого 2016 року; серії 02 ЛКБ №462469 від 09 березня 2016 року; серії 02 ЛКБ №462487 від 04 квітня 2016 року, серії 02 ЛКБ №462488 від 04 квітня 2016 року, серії 02 ЛКБ №462493 від 25 квітня 2016 року; серії 02 ЛКБ 462494 від 25 квітня 2016 року; серії 02 ЛКБ №509338 від 05 травня 2016 року; серії 02 ЛКБ №509339 від 05 травня 2016 року; серії 02 ЛКБ №509340 від 05 травня 2016 року, а також лісорубних квитків серії 02 ЛКБ № 462407 від 04 січня 2016 року; 02 ЛКБ №462412 від 04 січня 2016 року; серії 02 ЛКБ №462476 від 16 березня 2016 року; серії 02 ЛКБ №462481 від 16 березня 2016 року, виданих Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства на підставі наказу Міністерства екології та природних ресурсів від 27 січня 2014 року за №28.

Заступник військового прокурора Луцького гарнізону звернувся з позовом до суду, оскільки вважає, що лісорубні квитки видані особі, у якої відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Земельна ділянка площею 6947,8 га належить до земель оборони та перебуває на праві постійного користування військової частини НОМЕР_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою №ХІІ-1-5 від 01 листопада 1968 року, з користування Міністерства оборони України не вилучалася, військова частина НОМЕР_1 не уповноважувала ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" на ведення лісового господарства на даній земельній ділянці.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди виходять із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як вбачається з позовної заяви, прокурором було початково зазначено дві позовні вимоги, а саме: визнати не чинними та скасувати лісорубні квитки та зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні земельними ділянками, які належать позивачу на підставі державного акту №ХІІ-1-5 від 01 листопада 1968 року, шляхом припинення фактичного використання земельної ділянки та припинення рубки лісів на цій земельній ділянці.

Отже, у даній справі спір виник стосовно права постійного користування земельною ділянкою. Cпір обумовлений потребою захисту речового права позивача, спірні правовідносини стосуються користування належною позивачу на праві постійного користування земельною ділянкою і їм передує невирішений спір про право цивільне.

Звертаючись із цим позовом, прокурором обрано способом захисту порушеного права визначене статтею 391 Цивільного кодексу України усунення перешкод у користуванні майном.

Цивільне законодавство визначає усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном як спосіб захисту речових прав, який може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною другою статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Позов прокурора направлений на захист цивільного права, а саме права користування держави землями оборони та права власності держави на розміщені на ділянці природні ресурси, що свідчить про приватно-правовий характер спірних правовідносин.

Отже, за суб`єктним складом та предметом позову цей спір є приватноправовим і підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.

Розглядаючи питання наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором апеляційний суд враховує наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

В свою чергу, відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18, від 06 серпня 2019 року у справі № 912/2529/18).

Оцінюючи в кожному конкретному випадку правові наслідки необґрунтованого допуску прокурора до представництва, слід виходити з того, що підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом 1 інстанції, який має досить широкий розсуд, встановлений процесуальним законом, в оцінці підстав звернення прокурора.

У випадку ж, якщо прокурор в позовній заяві не обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, місцевий суд залишає такий позов без розгляду.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду). Такого ж висновку щодо застосування наведеної норми процесуального права дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 925/226/18.

Колегія суддів зауважує, що нездійснення захисту - виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином - виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

З дослідженого колегією суддів вбачається, що військовою прокуратурою Луцького гарнізону при зверненні до суду з позовом визначено орган, який уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, а саме Міністерство оборони України, Військову частину НОМЕР_1 , яка є складовою частиною Збройних Сил України та підпорядкована Міністерству оборони України, однак не доведено суду нездійснення або неналежне здійснення зазначеним органом (органами) своїх повноважень щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Крім того, всупереч вимогам абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду прокурором не надсилалось, а тому суб`єкт владних повноважень був обмежений у праві оскаржити представництво своїх інтересів прокурором в суді.

В судовому засіданні 20 січня 2021 року прокурором надано пояснення, що позивачі були повідомлені в телефонному режимі, однак жодних доказів на підтвердження зазначеного факту прокурором не надано.

Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів у підтвердження того, що вищезазначений суб`єкт владних повноважень не має можливості для самостійного захисту свої прав та інтересів держави, а також підтвердження його активної чи пасивної бездіяльності щодо звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, прокурором не доведено та не надано належних та допустимих доказів не здійснення захисту інтересів держави саме зі сторони Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , тобто не доведено усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних повноважень, а отже, у зв`язку з цим відсутні підстави для здійснення судового захисту інтересів держави прокурором.

Обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України - недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави (постанова Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №927/246/18).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Вирішуючи спір у даній справі, місцевий господарський суд не врахував викладених обставин та розглянув спір по суті без дослідження дотримання прокурором вимог Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без розгляду позову заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 до Державного підприємства "Камінь-Каширське лісове господарство", Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання не чинними та скасування лісорубних квитків через недотримання вимог процесуального законодавства.

Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2020 року у справі №903/504/16 були надані вказівки для апеляційного суду, які необхідно врахувати під час нового розгляду апеляційної скарги, а саме перевірити, яким чином задоволення заявлених позовних вимог призведе до захисту чи відновлення відповідних прав та інтересів, та у зв`язку з цим, чи можуть бути такі вимоги самостійним предметом позову.

Однак, колегія суддів не надає оцінку вказаним фактам, оскільки позов прокурора підлягає залишенню без розгляду, що унеможливлює розгляд заявленого позову по суті.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись статтями 86, пунктом 2 частини 1 статті 226, статтями 232, 233, 240, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Луцького гарнізону на рішення Господарського суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року у справі №903/504/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року у справі №903/504/16 скасувати.

Позов Заступника військового прокурора Луцького гарнізону про визнання недійсними з моменту видачі та скасування лісорубних квитків залишити без розгляду

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/504/16 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "25" січня 2021 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.