ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2021 р. Справа№ 910/7335/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Агрикової О.В.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Волошин О.І. довіреність №7/01 від 21.01.19;

від відповідача 1: Кендюх Т.В. самопредставництво юр.особи;

від відповідача 2: Скляров О.Г. самопредставництво юр.особи;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 (повний текст складено 26.11.2020)

у справі №910/7335/19 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна"

до 1. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

2. Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

про стягнення 1276200,69 грн,

УСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві (далі - відповідач 1) та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві, правонаступником якої у спірних правовідносинах наразі є Головне управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - відповідач 2), та просило суд стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 1 102 263,30 грн матеріальної шкоди, а також 173 937,39 грн суми - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість (далі - ПДВ).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 травня 2014 року позивач подав відповідачу 2 податкову декларацію з ПДВ за квітень 2014 року, у якій заявив суму в розмірі 1 219 569,00 грн., яка підлягає бюджетному відшкодуванню. За результатами перевірки відповідач 2 зменшив суму бюджетного відшкодування на 101 132 грн, щодо решти суми порушень не встановив. Після завершення перевірки відповідач 2 повинен був перерахувати позивачу кошти в сумі 1 118 437,00 грн у строк до 16.07.2014, а в подальшому, після скасування в судовому порядку (справа №826/11379/14) податкового повідомлення-рішення щодо зменшення відшкодування на суму 101 132,00 грн, додатково повинен був перерахувати вказану суму у строк до 29.12.2014. Однак, сума заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ в розмірі 1 219 569,00 грн станом на час подання позову позивачу не була перерахована, чим йому завдана шкода (у вигляді інфляційних втрат коштів) за період з 17.07.2014 по 30.04.2019. У зв`язку із цим, на підставі ст.ст. 536, 625, 1173, 1212, 1214, Цивільного кодексу України, просив стягнути 1 102 263,30 грн матеріальної шкоди та 173 937,39грн - 3% річних.

Відповідач 2, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи Цивільного кодексу України, оскільки вони є податковими, тому даний спір виник із публічно-правових відносин та підвідомчий адміністративному суду. Також вказував на те, що не виконав свого зобов`язання з внесення контролюючим органом до реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, оскільки тимчасовий реєстр заяв не працював, тому що не затверджено механізм функціонування даного реєстру, а за порушення строків відшкодування ПДВ податковим законодавством передбачено нарахування пені, яка була стягнута на користь позивача рішенням у справі №826/5646/17 і перерахована на його рахунок 19.07.2018.

Відповідач 1, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що він не є боржником по справі та не має прострочених грошових зобов`язань перед позивачем, а фактично здійснює функції банку, та жодних прав та інтересів позивача не порушував, тому безпідставно залучений до розгляду справи в якості відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 листопада 2020 року у позові відмовлено.

Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних в розмірі 173937,39 грн 39 коп. закрито.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у позові і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки внаслідок неправомірних дій відповідачів позивач не отримав з бюджету суму бюджетного відшкодування з ПДВ, що призвело до заподіяння позивачу шкоди у вигляді матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів протягом всього часу затримки бюджетного відшкодування та до виникнення деліктних (приватноправових) відносин. При цьому, можливість стягнення пені, передбаченої Податковим кодексом, не позбавляє позивача, як потерпілої особи, права на відшкодування шкоди.

Відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що можливість стягнення 3% річних та інфляційної складової боргу, нарахованих на бюджетну заборгованість, не передбачена Податковим кодексом України та прямо заборонена Цивільним кодексом України.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2014 року позивач подав до ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві (правонаступником якої наразі є Головне управління ДПС у м. Києві) в електронній формі Податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2014 року, якій присвоєний реєстраційний номер № від 17.07.2014.

У рядку 23.1 податкової декларації позивач заявив суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, в розмірі 1219569грн.

Разом з податковою декларацією ТОВ "Аскоп-Україна" відповідно до вимог п.п. 200.7 та 200.8 ст. 200 Податкового кодексу України подало заяву про повернення суми бюджетного відшкодування та розрахунок суми бюджетного відшкодування.

Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві в період з 23.06.2014 по 06.07.2014 проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "Аскоп-Україна" щодо правомірності бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за квітень 2014 року, за результатами якої складений Акт №3799/26-53-15-01/30579869 від 04.07.2014.

На підставі даного Акту перевірки ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення (Форма "В1") № від 22.07.2014 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 101132 грн., заявленої в декларації з ПДВ за квітень 2014 року, а також нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 50566,00 грн.

У серпні 2014 року ТОВ "Аскоп-Україна" оскаржило в судовому порядку податкове повідомлення-рішення № від 22.07.2014 про зменшення йому заявленої до відшкодування з бюджету суми податку на додану вартість на 101132,00 грн та нарахування штрафних санкцій, а також протиправну бездіяльність податкового органу щодо ухилення від відшкодування товариству всієї суми податку на додану вартість за податковою декларацією за квітень 2014 року в розмірі 1 219 069 грн. та просило стягнути її з Державного бюджету України через відповідний орган казначейства.

Вказані обставини встановлені судовими рішеннями у адміністративній справі №826/11379/14, які набрали законної сили.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2014 у справі №826/11379/14, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014, позов було задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність ДПІ у Дніпровському районі щодо неподання до Державної казначейської служби України висновку із зазначенням суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету на користь позивача. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 22.07.2014.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 28.10.2015 були скасовані зазначені судові рішення в частині відмови у позові про стягнення з Державного бюджету на користь позивача суми бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 1 118 437,00 грн та задоволені ці позовні вимоги. В іншій частині судові рішення залишені без змін.

Постановою Верховного Суду України від 31.05.2016 скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 28.10.2015 в частині стягнення 1118437грн та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано Державну податкову інспекцію у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняти висновок із зазначенням суми бюджетної заборгованості з ПДВ та подати його ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві.

12.07.2016 Окружним адміністративним судом міста Києва був виданий виконавчий лист на виконання вказаної постанови Верховного Суду України.

20.07.2016 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№51679549. В подальшому виконавче провадження було закрито (постанова від 13.05.2017), позивач оскаржив цю постанову до суду, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.04.2018 у справі №826/6625/17 постанова була скасована і виконавче провадження було відновлено (постанова державного виконавця від 13.08.2018), проте на момент звернення позивача з даним позовом сума заборгованості з відшкодування ПДВ у розмірі 1219569 грн не перерахована позивачу.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та, посилаючись на ст.ст. 536, 625, 1173, 1212, 1214, Цивільного кодексу України, просив стягнути з Державного бюджету України 1102263,30грн матеріальної шкоди (суми інфляційних втрат), а також 173937,39грн - 3% річних, нарахованих за період з 16.07.2014 по 30.03.2019 (з врахуванням зміни розміру суми ПДВ, що підлягала відшкодуванню, внаслідок скасування податкового повідомлення-рішення в судовому порядку).

Відповідач 2, заперечуючи проти позову, посилався на те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та подавав заяву про припинення провадження у справі, оскільки юрисдикція господарських судів не поширюється на відповідні відносини. Також вказував, що судовим рішенням у справі №826/5646/17 на користь відповідача було стягнуто пеню у розмірі 778 821,74 грн за порушення строків відшкодування ПДВ з 17.07.2014 по 25.04.21017, яку було перераховано на рахунок позивача 19.07.2018.

Позивач, заперечуючи проти доводів відповідача 2, вважав, що даний спір є приватноправовим та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Також у ході розгляду справи позивачем було подано заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення 3 % річних у розмірі 173937,39грн.

За наслідками розгляду даного спору по суті суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки він має право на стягнення пені, як це передбачено Податковим кодексом України, тому позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди (суми інфляційних втрат коштів) не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, то суд прийняв відмову позивача від позову і закрив провадження у цій частині.

Позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди (суми інфляційних втрат коштів), однак відповідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Північний апеляційний господарський суд, за наслідком розгляду даного спору, прийшов до висновку, що оскаржуване рішення першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю, з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України унормовано, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з ст.ст. 5, 7, 8 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №920/40/19.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Зазначений правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Разом з тим, відповідно до статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Предметом розгляду даного спору є вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України інфляційних втрат, які позивач визначив як "майнову шкоду", та 3% річних, нарахованих на суму бюджетного відшкодування з ПДВ, яке не було йому своєчасно перераховано внаслідок неправомірних дій органу державної податкової служби.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначено статтею 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Відповідно пункту 1 статті 1 ПК України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У той же час, відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України, до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи зміст спірних правовідносин, підставу їх виникнення та предмет позову, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний із порушенням терміну відшкодування ПДВ.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду розглядалась справа №910/4590/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" до 1) Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, 2) Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві, про стягнення грошових коштів у розмірі 635 233,56 грн, з яких: інфляційні втрати - 508 967,61 грн та 3 % річних - 126 265,95 грн., нарахованих внаслідок прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми податку на додану вартість у розмірі 1 572 401,00 грн згідно податкової декларації з ПДВ за вересень 2015 року.

Отже, у справі №910/4590/19 та у даній справі тотожний суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт та предмет правового регулювання.

У постанові від 07 квітня 2020 року у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки:

- інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою;

- у справі, що розглядається, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною - вимога про сплату заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ. При вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства;

- тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі;

- ураховуючи зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Щодо визначення позивачем заявленої до стягнення суми 1102263,30грн як матеріальної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю податкового органу, яку він просить стягнути відповідно до положень ст. 1173 ЦК України, то зі змісту позовної заяви, доданого до неї розрахунку та апеляційної скарги вбачається, що заявлені до стягнення кошти нараховані на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, за своєю суттю є інфляційними втратами, стягнення яких передбачено положеннями статі 625 ЦК України, і при розгляді цих вимог також підлягає врахуванню правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №910/7764/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" до Головного управління ДПС у м. Києві та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення 1 203 196,15 матеріальної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю та 190 922, 58 грн. - 3% річних.

У постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають ураховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а щодо тотожних зі спірними правовідносин така позиція викладена у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, яка підтримана в подальшому у постанові від 25.11.2020 у справі №910/7764/19.

Отже, зважаючи на характер та суб`єктний склад спірних правовідносин, та враховуючи висновки Верховного Суду у аналогічних справах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний спір підлягає вирішенню не в порядку господарського судочинства, а у порядку адміністративного судочинства.

За змістом пункту 1 частини першої статті 175 і пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю.

В порядку ч. 2 ст. 231 ГПК України слід роз`яснити позивачу про можливість пред`явлення ним позову до суду адміністративної юрисдикції - Окружного адміністративного суду міста Києва.

Позивач також має право протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до Північного апеляційного господарського суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Щодо понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору за подання позову, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" залишити без задоволення.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12 листопада 2020 року.

3. Закрити провадження у справі.

4. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.01.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді О.В. Агрикова

Г.А. Кравчук