УХВАЛА

про вжиття заходів забезпечення позову

м. Київ

28.01.2021Справа №910/1103/21

Суддя Господарського суду міста Києва Бойко Роман Володимирович, розглянувши в порядку письмового провадження заяву Приватного підприємства "Пеконт" про забезпечення позову у справі №910/1103/21

за позовом Приватного підприємства "Пеконт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро"

про стягнення 112 600,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Пеконт" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" про стягнення 112 600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано свого зобов`язання за Договором поставки №35 від 11.01.2021 з передання у власність позивача селітри аміачної (ПАТ АЗОТ) N-34,4%, сульфату амонію гранулами N 21%, S 24%, діамофоска NPK 10 26 26%, у зв`язку з чим Приватне підприємство "Пеконт" вказує на наявність правових підстав для повернення сплаченої ним суми попередньої оплати у розмірі 112 600,00 грн.

Разом із позовом Приватним підприємством "Пеконт" було подано до Господарського суду міста Києва заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на всі рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро", в тому числі на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ "Банк Кредит Дніпро" (з урахуванням заяви від 27.01.2021, якою викладено прохальну частину заяви про забезпечення позову у новій редакції).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 у справі №910/1103/21 вказаний позов залишено без руху на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України та зобов`язано Приватне підприємство "Пеконт" протягом п`яти робочих днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду належних доказів направлення відповідачу копії позовної заяви (від 23.01.2021) та копій доданих до неї документів.

Суд відзначає, що залишення позову Приватного підприємства "Пеконт" без руху не нівелює обов`язку суду в силу приписів ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України розглянути подану позивачем заяву про забезпечення позову у визначені строки.

Приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких вона ґрунтується, суд прийшов до висновку про необхідність її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову").

Тобто, з метою збалансування інтересів сторін у справі законодавцем визначено умови, за яких постановлення ухвали про забезпечення позову є правомірним, а саме - наявність обставин, які прямо свідчать, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. А тому відсутність доказів на підтвердження таких умов та вжиття заходів до забезпечення позову на підставі лише припущень матиме наслідком порушення прав та інтересів особи, щодо якої вжиті такі заходи.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" №16 від 26.11.2011.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

В обґрунтування своєї заяви позивач посилається на те, що відповідач ігнорує звернення позивача про повернення коштів, на телефонні дзвінки відповідач та його представник - керівник збуту ОСОБА_1 не відповідають, за місцезнаходженням Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" не знаходиться, а також не повертає сплачені згідно виставленого рахунку кошти.

Судом враховано, що відповідач ухиляється від контакту із позивачем, а представники відповідача не відповідають на дзвінки за номером мобільного телефону, який вказаний у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, при тому, що, за твердженнями позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" відсутнє за адресою місцезнаходження.

Крім того, судом також враховано складну ситуацію на ринках України із виробництвом та постачанням добрив (селітри аміачної, аміаку і карбаміду тощо), що зумовило спекулювання недобросовісними суб`єктами господарювання на продажі даних товарів та поширення випадків недобросовісної поведінки суб`єктів господарської діяльності (продавців) в частині непоставки оплаченого товару та ухилення від повернення попередньої оплати. У зв`язку з наведеним у судах розглядалось безліч спорів щодо повернення попередньої оплати за непоставлені добрива. Зокрема, в провадженні Господарського суду міста Києва перебували справи №910/9450/19, №910/10078/19 т №910/7917/20 з тотожним предметом спору.

При цьому, суд з прикрістю констатує, що в Україні є досить поширеною практика, коли з метою невиконання зобов`язань юридичною особою (в тому числі, судових рішень), керівництво/власники такої юридичної особи виводять з підприємства всі активи та залишають його, при цьому не здійснюючи жодних дій для припинення юридичної особи у передбаченому законодавством порядку та внесення відповідного запису у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Наведені обставини у їх сукупності дають обґрунтовані підстави вважати, що має місце існування обставин, а не виключно припущень заявника, щодо можливого ухилення відповідачем від виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, в тому числі шляхом виведення з підприємства всіх активів, що у випадку вчинення таких дій фактично нівелює можливість захисту прав і інтересів позивача.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні Європейського Суду з прав людини "Продан проти Молдови" Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін. Не може бути й мови, щоб закріплені в пункті 1 статті 6 процесуальні гарантії, що надаються сторонам, - справедливий, відкритий та швидкий судовий розгляд - не передбачали виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно доступу до суду та провадження у справі, скоріш за все призвело б до виникнення ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, підписавши Конвенцію. Таким чином, виконання рішення, постановленого судом, мало вважатися невіддільним складником "судового розгляду", передбаченого у статті 6.

При цьому, сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як на практиці, так і за законом (рішення у справі "Кудла проти Польщі"). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (рішення у справі "Міфсуд проти Франції" та у справі "Пантелеєнко проти України").

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення №3-рп/2003 від 30.01.2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У своїй заяву про вжиття заходів до забезпечення позову (з урахуванням заяви від 27.01.2021, якою викладено прохальну частину заяви про забезпечення позову у новій редакції) Приватне підприємство "Пеконт" просить накласти арешт на всі рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро", в тому числі на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ "Банк Кредит Дніпро".

Водночас, у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.08.2019 у справі №915/538/19 та від 06.11.2018 у справі №923/560/17, а також у п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову".

З огляду на викладене, правомірним є накладення арешту саме на кошти, які знаходяться на рахунках відповідача, розмір яких обмежується ціною позову.

Як слідує з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача сплачених йому позивачем в якості попередньої оплати коштів у розмірі 112 600,00 грн., у зв`язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" своїх зобов`язань з поставки товару за Договором поставки №35 від 11.01.2021.

Відтак, суд вбачає наявність зв`язку між зазначеними заходами забезпечення позову (накладення арешту на грошові кошти) і предметом спору, співмірність заходів із заявленими позивачем вимогами. Вжиття наведених заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді, в разі задоволення позову - забезпечить можливість виконання рішення суду. Навпаки, невжиття зазначених заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення господарського суду.

В свою чергу, вжиті заходи забезпечення позову не можуть до зупинення господарської діяльності відповідача, оскільки розмір коштів є незначним (менше 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) для юридичної особи, яка добросовісно здійснює свою діяльність як постачальника добрив, та не є порушенням прав відповідача щодо володіння та користування своїм майном, оскільки такі заходи не породжують юридичних наслідків для списання коштів з рахунків відповідача до моменту набрання законної сили рішенням у цій справі та виникнення у відповідача обов`язку його виконання

З огляду на наведене, заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову підлягає частковому задоволенню шляхом накладення арешту на кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" у межах суми 112 600,00 грн.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 136, 137, 138, 139, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Заяву Приватного підприємства "Пеконт" про забезпечення позову задовольнити частково.

2. Накласти арешт на кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 256; ідентифікаційний код 43412425), в межах ціни позову в розмірі 112 600 (сто дванадцять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що обліковуються на будь-яких виявлених державним виконавцем рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 256; ідентифікаційний код 43412425), в тому числі, на рахунку № НОМЕР_1 , відкритиому в АТ "Банк Кредит Дніпро".

3. Дана ухвала є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили, тобто до 28.01.2024.

4. Стягувач: Приватне підприємство "Пеконт" (20355, Черкаська обл., Уманський р-н, с. Оксанина, вул. Черняховського, буд. 31А; ідентифікаційний код 33931105).

5. Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Укр-Агро" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 256; ідентифікаційний код 43412425).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскарження протягом десяти днів шляхом подання у відповідності до п. 17.5 ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду або через Господарський суд міста Києва.

Суддя Роман Володимирович Бойко