ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" січня 2021 р. Справа№ 910/3588/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Буравльова С.І.
Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 25.01.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт."
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020, повний текст якого складено 10.07.2020
у справі №910/3588/20 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт."
про стягнення 1 565 945,30 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2020 року Міністерство оборони України (надалі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." (надалі - відповідач) про стягнення 1 565 945,30 грн, з яких: пені у розмірі 157 895,30 грн. та штрафу у розмірі 1 408 050,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем прострочено виконання зобов`язань за Договором №286/3/19/46 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 04.03.2019 в частині поставки сумок транспортних індивідуальних у кількості 4 490 штук в строк до 01.07.2019, у зв`язку з чим Міністерство оборони України вказує на наявність правових підстав для стягнення з Товариства пені та штрафу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі №910/3588/20 позов задоволено. Стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." на користь Міністерства оборони України пеню у розмірі 157 895 грн 30 коп., штраф у розмірі 1 408 050 грн 00 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що наявними у справі належними письмовими доказами є доведеним факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 30.07.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." звернулось з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі №910/3588/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково та зменшити розмір штрафних санкцій на 80% до суми 313 189,06 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Скаржник вказав, що суд не з`ясував можливість виконання відповідачем зобов`язання, зміну обставин якими сторони керувалися під час укладення договору, чи була наявна сировина для виконання зобов`язань відповідачем, що безаперечечно є обставиною непереборної сили та підтверджено висновком Київської торгово-промислової палати від 24.07.2019 №1703-4/336; неможливість поставки товару у визначені договором строки обумовлена тим, що інша компанія не поставила позивачу сировину вчасно.

Також відповідач вказав на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема статті 183, 185, 202, 120 ГПК України, оскільки судове рішення ухвалено за відсутності представника відповідача, якого не було належним чином повідомлено.

Клопотання.

14.01.2021 через відділ документального забезпечення суду відповідачем подано заяву про зменшення розміру штрафних санкцій, у якій посилався на ч. 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України та просив суд зменшити розмір штрафних санкцій за договором поставки, стягнути лише пеню за прострочення поставки до розміру, що дорівнює обліковій ставці НБУ, яка діяла у період за який стягується пеня, та складає загальну суму 109 414,96 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2020 апеляційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Владимиренко С.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 відновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі №910/3588/20. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 25.01.2021 на 14:20 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 12.01.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 12.01.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 25.01.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх представника позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

04.03.2019 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." (постачальник) укладено Договір №286/3/19/46 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (надалі Договір), у відповідності до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався у 2019 році поставити замовнику сумки (18920000-4) (Сумка транспортна індивідуальна, тип 2, у маскувальному малюнку ММ-14 та вид 3 (Лот 1. Сумки (18920000-4) Сумка транспортна індивідуальна, тип 2, у маскувальному малюнку ММ-14), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Згідно п. 1.2 Договору постачальник зобов`язався поставити замовнику:
- 2 500 штук сумок (18920000-4) (Сумка транспортна індивідуальна, тип 2, у маскувальному малюнку ММ-14) загальною вартістю 1 862 500,00 грн у строк до 02.05.2019;
- 7 500 штук сумок (18920000-4) (Сумка транспортна індивідуальна, тип 2, у маскувальному малюнку ММ-14) загальною вартістю 5 587 500,00 грн у строк до 01.07.2019;
- 10 000 штук сумок (18920000-4) (Сумка транспортна індивідуальна, тип 2, у маскувальному малюнку ММ-14) загальною вартістю 7450000,00 грн у строк до 29.09.2019;
- 2500 штук сумок (18920000-4) (Сумка транспортна індивідуальна, тип 2, у маскувальному малюнку ММ-14) загальною вартістю

1 862 500,00 грн у строк до 29.10.2019.
Ціна товару з ПДВ складає 20 115 000,00 грн.

Відповідно до п. 1.5 Договору товар постачається на об`єднані центри забезпечення після приймального контролю (якості) представниками Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що ціна цього Договору становить 20 115 000,00 грн.

Розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактури), але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року (п. 4.1 Договору).

У пункті 7.3.3 Договору сторонами було погоджено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2019 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 10.1 Договору).

Згідно рознарядки Міністерства оборони України за специфікацією від 04.03.2019 (Додаток №1 до Договору) відвантаження товару здійснюється у військовій частині НОМЕР_1 за адресою: 03126, м. Київ, вул. Качалова, 3.

У вересні 2019 року Міністерство оборони України звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." із претензією, в якій вимагало сплатити штрафні санкції (штраф та пеню) за Договором, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару, яке полягало у простроченні поставки другої партії товару із строком постачання до 01.07.2019.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором з поставки сумок у кількості 7 500 штук у строк до 01.07.2019, у зв`язку з чим Міністерство оборони України вказує на наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 157 895,30 грн. та штрафу у розмірі 1 408 050,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача пені та штрафу, які нараховані за несвоєчасне виконання відповідачем, зобов`язань за Договором з поставки партії товару (сумок) у кількості 7 500 штук у строк до 01.07.2019.

Щодо обставин постачання інших партій сумок за Договором, то встановлення таких обставин не входить до предмету доказування у даній справі, а відтак судом розглядається спір виключно в межах позовних вимог.
Судом встановлено, що Договір №286/3/19/46 від 04.03.2019 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку).

Приписами ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Сторонами у п. 1.2 Договору та рознарядці до Договору було погоджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." повинне поставити Міністерству оборони України сумки (18920000-4) (Сумка транспортна індивідуальна, тип 2, у маскувальному малюнку ММ-14) у кількості 7500 штук загальною вартістю 5 587 500,00 грн у строк до 01.07.2019.

Водночас, як вбачається із наявних в матеріалах актів приймального контролю товару за якістю та оголошень вбачається, що позивачем було поставлено на склад відповідача:
- 1 100 сумок 03.07.2019;
- 1 100 сумок 23.08.2019;
- 2 290 сумок 02.09.2019.

Як вбачається із положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або загалі не приступив до виконання зобов`язання, або, якщо і приступив, але не виконав його у встановлений договором або законом термін.
Згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.
Відповідач належними та допустимими доказами факту неналежного виконання своїх зобов`язань за спірним договором не спростовано, а матеріали справи їх не містять, відтак суд дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." не виконано своїх зобов`язань за Договором з поставки товару в обумовлений строк, та відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з 02.07.2020.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." не навело обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Сторони, підписуючи Договір, в тому числі відповідач усвідомлював, що кінцевою датою поставки сумок у кількості 7 500 штук є 01.07.2019 (включно). Матеріали справи не містять зауважень, письмових пропозицій тощо, щодо дати постачання другої партії товару, тобто відповідач, підписавши спірний договір поставки, погодив всі істотні умови договору.

Разом з тим, матеріали справи також не містять жодних доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин, що перешкоджають виконанню Договору в частині поставки другої партії товару та неможливості виконання ним своїх зобов`язань у визначені Договором строки.

Поряд з цим, судом встановлено, що з рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду 10.06.2020, у справі №910/11888/19 вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." зверталось до господарського суду із позовом до Міністерства оборони України, в якому просило суд внести зміни до Договору в частині зміни строків поставки товару. При цьому, в якості доказу обставин непереборної сили, які унеможливили виконання ним своїх зобов`язань за договором з поставки Міністерству оборони України товару, Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." надало суду висновок Київської торгово-промислової палати від 24.07.2019 №1703-4/336.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду 10.06.2020, у справі №910/11888/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." з тих підстав, що поданий висновок Київської торгово-промислової палати від 24.07.2019 №1703-4/336 не може бути підставою для внесення змін до договору в частині продовження строків поставки товару частинами з огляду на те, що у п. 8.2. Договору сторони погодили, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за договором унаслідок дії непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. При цьому, доказом виникнення таких обставин є сертифікат Торгово-промислової палати в Україні (п. 8.3.).

Водночас, як встановлено судами в межах господарської справи №910/11888/19, про неможливість Компанії "Tessitura Molteni Palmira S.R.I." здійснити поставку замовленої Товариством з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." кількості тканини для пошиття товару для Міністерства оборони України Товариству з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." стало відомо з листа компанії, датованого 18.05.2019, оскільки вже 20.05.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." звернулось до іншого підприємства з проханням повідомити про можливість постачання необхідної тканини.

Крім того, судами встановлено, що про настання обставин, які унеможливлювали виконання відповідачем умов Договору в частині своєчасного постачання товару і які відповідач вважав обставинами непереборної сили, Товариству з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." стало відомо 18.05.2019, проте, матеріали справи №910/11888/19 не містять жодних доказів вчинення ним дій, передбачених п. 8.2. та п. 8.3. договору та в строки, визначені п. 8.2. договору. При цьому звернення позивача до Київської торгово-промислової палати про засвідчення обставин непереборної сили листом від 15.07.2019, висновок ТПП від 24.07.2019, та саме звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." до Міністерства оборони України з листом від 29.07.2019 №236 мали місце (датовані) як після строків, визначених у п. 8.2. договору, так і після прострочення виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки першої та другої партії товару, які мали б відбутися 02.05.2019 та 01.07.2019 відповідно.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 08.12.2020 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт" залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2019 у справі №910/11888/19 залишено без змін.
Так, у п. 8.2. договору № 286/3/19/46 від 04.03.2019 сторони погодили, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за договором унаслідок дії непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. При цьому доказом виникнення таких обставин є сертифікат Торгово-промислової палати в Україні (п. 8.3. договору).
Як було встановлено судом, матеріали даної справи №910/3588/20 також не містять жодних доказів вчинення ним дій, передбачених п. 8.2. та п. 8.3. Договору та в строки, визначені п. 8.2. Договору.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідач, свідомо розуміючи, що не встигне виготовити товар та поставити його позивачу у визначені Договором строки, в той час, як позивач розраховує на одержання такого товару для потреб військових у погоджений сторонами строк, Товариство з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт.", як добросовісний суб`єкт господарювання, мало негайно повідомити Міністерство оборони України про дані обставини.

Однак, матеріали справи не містять доказів повідомлення Міністерства оборони України про неможливість виконання позивачем своїх зобов`язань у визначений сторонами строк.

Як унормовано частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи спірний договір з строком поставки другої партії сумок в кількості 7 500 штук до 01.07.2019, відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з поставки товару та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк.

Відтак, висновок Київської торгово-промислової палати від 24.07.2019 №1703-4/336 не може бути підставою для звільнення його від відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання з поставки другої партії товару за Договором.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував можливість виконання відповідачем зобов`язання, зміну обставин якими сторони керувалися під час укладення договору, чи була наявна сировина для виконання зобов`язань відповідачем, що безаперечечно є обставиною непереборної сили та підтверджено висновком Київської торгово-промислової палати від 24.07.2019 №1703-4/336, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" обов`язковими для застосування на всій території України є методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень.
Водночас, вказаний Закон не містить положень щодо наявності у торгово-промислової палати повноважень з видачі висновків на підтвердження істотної зміни обставин, якими сторони керувались під час укладення договорів.
Крім того, посилання відповідача про наявність форс-мажорних обставин, а також на обставини неможливості поставки товару у визначені договором строки, у зв`язку з тим, що інша компанія не поставила позивачу продукцію вчасно, та на обставину необхідності укладення ряду договорів з іншими постачальниками сировини, колегія суддів також відхиляє, оскільки відповідно до ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
При цьому порушення контрагентом відповідача своїх зобов`язань за договором поставки за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язання постачальником товару, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності та могли бути ним передбачені при укладенні договору.
Відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з поставки товару та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний договором строк.

Таким чином, відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку з поставки товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно приписів ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
І цивільним, і господарським законодавством допускається можливість забезпечувати виконання зобов`язань таким способом, як пеня.
Господарський кодекс України не містить поняття пені. Водночас, згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Разом з тим, господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України).
Тлумачення вказаної норми дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.
Як наслідок, враховуючи ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення положень ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №904/3565/18.
При цьому, слід зазначити, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).
Пунктом 7.3.3 Договору встановлено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна цього Договору становить 20 115 000,00 грн.
Між тим, дослідивши здійснений позивачем розрахунок штрафу та пені, колегія суддів вважає його арифметично вірним, та таким, що здійснений з врахуванням норм чинного законодавства та умов договору.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 157 895,30 грн та штрафу у розмірі 1 408 050,00 грн є обґрунтованими, доведеними та правомірно задоволено судом першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій на 80 % до 313 189 грн суд апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Посилаючись на застосування положення ч. 2 ст. 233 ГК України, які надають суду право зменшити розмір штрафних санкцій, відповідач, відповідач вказав на те, що розмір нарахованих штрафних санкцій є завищеним та непропорційно великим. Також просив врахувати той факт, що через невиконання відповідачем зобов`язання за договором позивач не поніс жодних збитків.

Крім того, 14.01.2021 через відділ документального забезпечення суду відповідачем подано заяву про зменшення розміру штрафних санкцій, у якій посилався на ч. 2 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст.551 Цивільного кодексу України та просив суд зменшити розмір штрафних санкцій за договором поставки, стягнути лише пеню за прострочення поставки до розміру, що дорівнює обліковій ставці НБУ, яка діяла у період за який стягується пеня, та складає загальну суму 109 414,96 грн.

В обґрунтування цього клопотання відповідач послався на те, що ним частину патії товару поставлено вчасно, а решту в максимально стислі строки, при цьому позивач не заявляв про будь-які отриманні збитки внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки. Відповідач вживав всіх можливих та залежних від нього заходів, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договором з боку відповідача сталося не з його вини, а внаслідок факторів, що не залежали від волі та дій.

Дослідивши зазначене колопоатння, колегія суддів зазначає, що відповідач не використав свого права та не заявляв відповідне клопотання в суд першої інстанції, тому суд приймаючи рішення у справі був позбавлений можливості надавати правову оцінку відповідним доводав позивача.
Щодо суті самого клопотання, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Однак, чинне законодавство України не містить переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 905/1742/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 18.06.2019 у справі №914/891/16).
Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).
Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
В той же час, відповідачем в порядку визначеному процесуальним законом, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, не надано належних та допустимих доказів про наявність істотних та виняткових обставин, які є підставою для зменшення розміру неустойки.
Аргументам відповідача щодо відсутності його вини у затримці поставки товару, а також з приводу наявності висновку Київської торгово-промислової палати від 24.07.2019 №1703-4/336 вже надано правову оцінку вище. Самі лише посилання відповідача у апеляційній скарзі про відсутність його вини не доводять зазначеного.
При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Водночас, не є достатнім для зменшення розміру штрафу та пені, посилання відповідача на відсутність збитків у позивача у зв`язку з не поставкою товару, оскільки, як вказувалось вище, зобов`язання мають бути виконані належним чином.
При цьому, сам лише факт відсутності в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків через неналежне виконання відповідачем свого обов`язку не може бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.
Відповідач є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.
При цьому, суд зауважує, що позивач уклавши договір розраховував на те, що відповідач здійснить поставку товару у визначений договором строк. Відповідач в свою чергу уклавши договір погодився зі строками здійснення поставки товару.
Підсумовуючи викладене, колегя суддів зазначає, що відповідачем в даному випадку не наведено підстави та не надано докази винятковості обставин, які призвели до порушення ним строків сплати товару.
Таким чином, оцінюючи викладене в сукупності, беручи до уваги, що питання зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках, врахувавши встановлений розмір несвоєчасного виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір штрафу, а також обставини, на які посилався відповідач, як на підставу зменшення штрафу, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій та стягнення виключно пені в сумі 109 414,96 грн та вимог апеляційної скарги про зменшення штрафних санкцій на 80 % до 313 189 грн.
Серед інших доводів апеляційного оскарження відповідач наголосив на тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, зокрема статті 183, 185, 202, 120 ГПК України, оскільки судове рішення ухвалено за відсутності представника відповідача; в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи, призначений на 30.06.2020 та ухвали суду від 12.06.2020, якою суд викликав сторін до судового засідання відповідач не отримував.

Суд першої інстанції у судовому рішенні вказав, що відповідач явку свого представника в судове засідання, призначене на 30.06.2020, не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, місце та час засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи. Зокрема, ухвала Господарського суду міста Києва від 12.06.2020 про повідомлення місця, часу та дати судового засідання була направлена Товариству з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." 16.06.2020 на адресу місцезнаходження відповідача, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, - 04073, м. Київ, провулок Куренівський, буд. 17, та згідно інформації з пошукової системи відстеження поштових відправлень Акціонерного товариства "Укрпошта" була вручена Товариству з обмеженою відповідальністю "Пром.Стандарт." 19.06.2020.

Таким чином, аргументи відповідача про те, що останній не був належним чином повідомлений про судове засідання не заслуговують на увагу та спростовуються викладеним. Крім того, досліджуючи ці доводи відповідача, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що матеріали справи містять рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 013, відповідно до якого вбачається, що представник відповідача за довіреністю отримав ухвалу суду 19.06.2020, що вбачється зі штемпелю поштового зв`язку.

Разом з тим, матеріали справи містять докази отримання також і інших ухвал суду першої інстанції (а.с. 37, 40, 44, 47).

З урахуванням викладеного, скаржник мав достатньо часу для реалізації ним процесуальних прав передбачених ГПК України, зокрема і права на подачу відзиву на позов, подання пояснень та відповідних доказів. Відповідач не проявив особистої старанності при захисті власних інтересів.
На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія судідв дійшла висновку, що аргументи відповідача не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції вчинив всі належні дії з метою належного повідомлення відповідача про наявність судового провадження, будь-які порушення процесуального закону у даному випадку відсутні.
Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та в більшій мірі дублюють посилання викладені ним у позові та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Процесуальні права сторін при розгляді справи судом першої інстанції не порушено.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі №910/3588/20 залишити без змін.
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано 26.01.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.І. Буравльов

С.В. Владимиренко