ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2021 р. Справа№ 910/6379/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Агрикової О.В.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Архіпова О.Ю. орд. від 21.01.2021р;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістік"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2020 (повний текст складено 25.11.2020)

у справі №910/6379/20 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом фізичної особи-підприємця Гусака Ярослава Богдановича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістік"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-будівельна фірма "МЖКБУД"

про стягнення 336848,48 грн,

УСТАНОВИВ:

У травні 2020 року фізична особа-підприємець Гусак Ярослав Богданович (далі - позивач) звернувся у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістік" (далі - відповідач) та просив стягнути 336 848,48 грн, у тому числі: 303760,80 грн заборгованості зі сплати суборендної плати, 19755,22 грн інфляційних втрат коштів та 13332,46грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов Договору №25/10-103 суборенди нежитлового приміщення від 25.10.2016 відповідачу були передані у строкове платне користування нежитлові приміщення площею 99,35 кв.м., однак, в порушення умов договору, відповідач не сплатив суборендну плату за жовтень-грудень 2018 року.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що власником приміщень є Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-будівельна фірма "МЖКБУД" (далі - третя особа); позивач відступив третій особі право вимоги оплати за договором суборенди, про що було повідомлено відповідача; між відповідачем та третьою особою було досягнуто домовленості про оплату суборенди шляхом передачі меблів та офісного обладнання на суму 329 000,00 грн, тому заборгованість відсутня. Відсутність заборгованості також підтверджується діями позивача, який звертався з позовом про розірвання договору і стягнення суборендної плати за період з 01.01.2019 по 11.09.2019 (справа №910/13202/19), у якому він не посилався на наявність заборгованості за попередні періоди.

Третя особа у поясненнях вказала, що між нею, позивачем та відповідачем велись переговори щодо розв`язання спірної ситуації та були підготовлені відповідні проекти договорів, однак угоди не були укладені, тому спірна заборгованість не була відступлена на її користь позивачем, і, відповідно, не могла бути погашена відповідачем на користь третьої особи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 листопада 2020 року позов задоволено.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістік" стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця Гусака Ярослава Богдановича основний борг у розмірі 303760 грн 80 коп., 3% річних у розмірі 13332 грн 46 коп., інфляційні втрати у розмірі 19755 грн 22 коп., судовий збір у розмірі 5052 грн 72 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістік" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивач відступив право вимоги заборгованості за договором третій особі і відповідач погасив цю заборгованість шляхом передачі третій особі товарно-матеріальних цінностей. Також вказує на наявність корпоративного конфлікту між сторонами, оскільки колишній директор товариства ( ОСОБА_1 ) перебувала в шлюбі з позивачем (Гусаком Я.Б.), а директором третьої особи є батько позивача (ОСОБА_2), та на необґрунтоване відхилення судом клопотання відповідача про виклик в якості свідка директора третьої особи.

Крім цього, у апеляційній скарзі заявлено клопотання про виклик в судове засідання для допиту як свідка генерального директора ТОВ "ВБФ "МЖКБУД" ОСОБА_2 у зв`язку з наданням суперечливих даних, вказаних в заяві свідка, з доказами, які надані по справі в частині підтвердження підстав та наявності факту передачі товарно-матеріальних цінностей від відповідача до третьої особи для проведення розрахунку за суборенду приміщення за жовтень-грудень 2018 року.

Позивач і третя особа не скористались своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

19 січня 2021 року від відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із неможливістю забезпечити участь повноважного представника у судовому засіданні.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відхилено судом, оскільки частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, відкладення розгляду справи є правом суду. Основною умовою для відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проте, відповідачем у клопотанні не вказано, який саме представник не може з`явитись у судове засідання, також не надано доказів неможливості направити в судове засідання іншого представника, жодних доказів на підтвердження мотивів його клопотання, а неявка представників відповідача і третьої особи, у даному випадку, на думку Північного апеляційного господарського суду, не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що заборгованість відповідача перед позивачем підтверджена належними доказами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 24 жовтня 2016 року між третьою особою - ТОВ "Виробничо-будівельна фірма "МЖКБУД", як орендодавцем, та позивачем - фізичною особою-підприємцем Гусаком Ярославом Богдановичем, як орендарем, було укладено договір оренди № 01/11-103, за умовами якого орендодавець передає орендарю, а орендар приймає в строкове оплатне користування приміщення (об`єкт оренди - житлові та нежитлові приміщення, що знаходяться на десятому поверсі будинку за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 103, загальною площею 325,01 кв. м - квартира № 26, квартира № 27, технічні (нежитлові) приміщення 10-го поверху) разом з правами користування комунікаціями, сходами та іншими подібними правами, що пов`язані з використанням приміщення за його призначенням. Приміщення використовується орендарем для облаштування офісу та інших цілей, які не суперечать діючому законодавству (пункти 2.1, 2.2 договору оренди).

Підпунктом 6.2.3 договору оренди передбачено, що орендар має право передавати приміщення в суборенду лише за попередньою згодою орендодавця.

За актом передачі-приймання приміщення від 01.11.2016, третя особа передала, а позивач прийняв в користування об`єкт оренди в придатному до використання стані.

Листом від 24.10.2016 позивач просив третю особу надати згоду на передачу в суборенду частини квартири №26 площею 99,35 кв.м. товариству з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістик".

Третя особа листом від 25.10.2016 за вих.№25/10-16 надала згоду на укладення договору суборенди.

25 жовтня 2016 року між позивачем - фізичною особою-підприємцем Гусаком Ярославом Богдановичем, як орендарем, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістік", як суборендарем, було укладено договір № 25/10-103 суборенди нежитлового приміщення (далі - договір суборенди), за умовами якого орендар зобов`язався передати суборендареві у строкове платне користування, а суборендар зобов`язався прийняти у строкове платне користування частину квартири № 26 (10 поверх), що визначене у цьому договорі (приміщення), та зобов`язався сплачувати орендарю орендну плату. Загальна площа приміщення - 126,25 кв.м, фактична площа приміщення, що суборендується - 99,35 кв. м, приміщення належить орендарю на праві користування на підставі договору оренди № 01/11-103 від 24.10.2016 (пункт 1.1 договору).

Пунктами 2.3, 2.4 договору суборенди встановлено, що приміщення, яке перебуває в суборенді, вважається переданим в суборендне користування з моменту підписання акту приймання-передачі. Сторони погодили, що датою початку використання приміщення суборендарем є дата підписання сторонами акта приймання-передачі.

Відповідно до п. 3.1 договору суборенди розмір місячної суборендної плати за 99,35 кв. м складає 101 253,60 грн без ПДВ.

Суборендна плата сплачується суборендарем за кожний поточний календарний місяць використання суборендованого приміщення, суборендар сплачує суборендну плату орендарю не пізніше 10 числа поточного місяця, за звітний місяць використання суборендованого приміщення в розмірі, визначеному пунктом 3.1 даного Договору (п. 3.4 договору суборенди).

Пунктом 3.6 договору суборенди сторони узгодили, що суборендар сплачує суборендну плату орендарю шляхом перерахування відповідних платежів в безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря за кожний поточний календарний місяць користування суборендованим приміщенням.

Відповідно до пп. 5.1.2 п. 5.1 договору суборенди суборендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати суборендну плату.

У відповідності до п. 11.1 договору суборенди цей договір діє з 25 жовтня 2016 року по 24 жовтня 2017 року включно. У випадку, якщо жодна із сторін договору за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення договору письмово не заявить про припинення дії договору, то дія договору продовжується на наступний календарний рік на тих же умовах.

Згідно з пунктом 12.4 договору суборенди відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором однією із сторін до третіх осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із іншою стороною.

На виконання умов договору суборенди позивач 25.10.2016 передав, а відповідач прийняв в користування об`єкт оренди (частину квартири № 26 (10-й поверх), яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 103, загальною площею 99,35 кв. м в придатному до використання стані, що підтверджується актом приймання-передачі.

Листом від 22.12.2018 позивач повідомив відповідачу про те, що строк дії основного договору оренди закінчується 04.01.2019, тому вимагав повернути вказані у договорі суборенди приміщення (частину квартири №26) не пізніше 04.01.2019, крім того, вимагав сплатити заборгованість у розмірі 303760,80грн оскільки відповідач вже понад три місяці не сплачує орендну плату.

У матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі щодо повернення приміщення із суборенди, однак з наявного у матеріалах листування сторін вбачається, що відповідач фактично звільнив приміщення 30.12.2018.

22 вересня 2019 року позивач направив відповідачу вимогу-повідомлення про розірвання договору, сплату 810028,80 грн боргу за січень-вересень 2019 року та повернення приміщення, у відповідь на яку відповідач повідомив, що приміщення повністю звільнені з 30.12.2018 і наявна переплата за період з 01.01.2019 по 10.02.2019 у в сумі 104556,02 грн.

30 вересня 2019 року між позивачем і третьою особою була укладена додаткова угода №4 до договору оренди №01/11-103 від 24.10.2016, у якій вони дійшли згоди про припинення дії договору оренди, а за актом передачі-приймання приміщення від 30.01.2019 позивач повернув приміщення третій особі.

Крім цього, у вересні 2019 року позивач звертався у Господарський суд міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 819 216,32 грн, у тому числі 810 028,80 грн боргу з орендної плати за договором №25/10-103 суборенди нежитлового приміщення від 25.10.2016 за період з 01.01.2019 по 11.09.2019, 1822,56 грн інфляційних втрат та 7364,96 грн - 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2020 у справі №910/13202/19, яке набрало законної сили, встановлено, що договір суборенди продовжив свою дію (був автоматично пролонгований) на наступний календарний рік - до 31.12.2018 та припинив свою дію 31 грудня 2018 року, оскільки позивачем 22.12.2018 надано відповідачу письмову вимогу про звільнення приміщення не пізніше 04.01.2019 та погашення заборгованості у розмірі 303760,80 грн.

Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт припинення дії договору суборенди №25/10-103 31.12.2018 і вказані обставини не підлягають доведенню в даній справі в силу приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач вказує, що у жовтні, листопаді та грудні 2018 року, тобто, протягом дії договору суборенди, відповідач користувався суборендованим приміщенням, однак свого обов`язку щодо оплати суборенди у встановленому договором порядку і строки не здійснив, у зв`язку з чим виник борг в сумі 303760,80 грн.

У березні 2020 року позивач також звертався до Господарського суду міста Києва із заявами про видачу судових наказів на стягнення вказаної заборгованості (окремо по кожному місяцю), однак в подальшому за заявами відповідача судові накази були скасовані ухвалами Господарського суду міста Києва від 21.04.2020 у справі №910/4363/20, від 22.04.2020 у справі №910/4362/20 та від 24.04.2020 у справі №910/4361/20.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 303760,80 грн заборгованості з зі сплати суборендної плати, у тому числі: 101253,60 грн за жовтень 2018 року, 101253,60 грн за листопад 2018 року та 101253,60 грн за грудень 2018 року, а також застосувати наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань та стягнути 19755,22 грн інфляційних втрат коштів і 13332,46 грн - 3% річних.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, посилався на те, що в рахунок сплати суборендної плати він передав на користь третьої особи меблі та офісне обладнання на загальну суму 329000,00 грн, що підтверджується видатковими накладними №1, №2 від 16.02.2019 та податковою накладною №97 від 16.02.2019 (яка зареєстрована 13.03.2019), шляхом проведення заліку зустрічних однорідних вимог між ТОВ "Гуд Логістік" та ТОВ "Виробничо-будівельна фірма "МЖКБУД".

Обґрунтовуючи підстави передання товарно-матеріальних цінностей в рахунок сплати суборендної плати, відповідач послався на те, що електронною поштою отримав повідомлення від позивача і третьою особою про укладення між ними договору № 10/01/19-Ц від 10.01.2019 про відступлення права вимоги, згідно якого позивач відступив своє право вимоги заборгованості за договором суборенди в розмірі 316 826,78 грн третій особі, як новому кредитору.

З метою погашення боргу перед ТОВ "Виробничо-будівельна фірма "МЖКБУД", відповідач з листом від 15.04.2020 за вих. №1/15 надіслав на адресу третьої особи примірник угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 16.02.2019 з доданими до нього видатковими накладними №1, № 2 від 16.02.2019.

Листом від 02.06.2020 за вих. №1/02 відповідач повторно направив відповідачу примірники угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог та видаткових накладних, які отримані третьою особою 05.06.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №673, однак, третя особа відповіді на пропозицію укласти угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідачу не надала, підписаний зі своєї сторони примірник угоди та видаткові накладні не повернула.

Позивач, заперечуючи проти вказаних доводів відповідача, посилався на те, що договір про відступлення права вимоги за договором суборенди між позивачем і третьою особою не було укладено, спірна заборгованість останньому не передавалась, тому відступлення не відбулось і заборгованість відповідача перед позивачем не могла бути погашена на користь третьої особи.

Третя особа також заперечувала проти вказаних доводів відповідача, посилаючись на те, що між сторонами проводились переговори щодо можливого мирного врегулювання даної ситуації, однак через загострення конфлікту між сторонами врегулювання спору не відбулось і жодні угоди про відступлення права вимоги не були укладені. Крім того, третя особа вказала, що відсутня жодна з подій, передбачених ст. 198 Податкового кодексу України, тому ТОВ "ВБФ "МЖКБУД" не могло одержати податковий кредит з ПДВ за податковою накладною №97 від 16.02.2019, відповідач не надав доказів на підтвердження вартості меблів і обладнання, при звільнення приміщення відповідач не передавав меблів та офісної техніки на користь третьої особи.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вони є обґрунтованими та документально підтвердженими.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки між позивачем та відповідачем у даній справі виникли на підставі договору №25/10-103 суборенди нежитлового приміщення від 25.10.2016, який за своєю правовою природою є господарським договором суборенди (піднайму) нерухомого майна.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не визнаний недійсним, діяв до 31 грудня 2018 року, отже, був обов`язковим для сторін.

Статтею 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується зі статтею 759 ЦК України, встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами укладеного між позивачем і третьою особою договору оренди передбачено право орендаря передати орендоване приміщення у суборенду за згодою орендодавця і така згода третьою особою була надана.

Частиною третьою статті 774 ЦК України встановлено, що до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Статтею 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 5 ст. 762 ЦК України та ч.3 ст. 285 ГК України орендар зобов`язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання відповідно до положень ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Умовами пунктів 3.1, 3.4 договору суборенди сторони узгодили, що розмір місячної суборендної плати за 99,35 кв. м складає 101 253,60 грн і сплачується суборендарем за кожний поточний календарний місяць використання суборендованого приміщення не пізніше 10 числа поточного місяця, за звітний місяць використання суборендованого приміщення.

При цьому у пункті 3.6 договору суборенди сторони встановили, що суборендар сплачує суборендну плату орендарю шляхом перерахування відповідних платежів в безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря за кожний поточний календарний місяць користування суборендованого приміщення.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що сторонами в укладеному між ними договорі визначено розмір орендної плати, форму та спосіб її внесення орендарем, а саме, місячний розмір орендної плати складає 101 253,60 грн та підлягає перерахуванню на розрахунковий рахунок позивача у строк до 10 числа поточного місяця.

Позивач вказує, що відповідачем не була сплачена на його розрахунковий рахунок орендна плата за жовтень, листопад, грудень 2018 року у загальній сумі 303760,80 грн, відповідачем вказані доводи позивача не заперечувались та не спростовані.

Натомість, відповідач вказує, що позивач відступив право вимоги щодо отримання вказаної орендної плати третій особі і відповідач, в рахунок її погашення, передав третій особі меблі та офісне обладнання на загальну суму 329000,00 грн, тому зобов`язання припиненні шляхом їх зарахування.

Так, відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сторони у пункті 12.4 договору суборенди домовились, що відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором однією із сторін до третіх осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із іншою стороною.

У матеріалах справи відсутнє письмове погодження відповідача на відступлення позивачем права вимоги за договором третій особі.

Статтею 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів переходу права вимоги (укладення позивачем та третьою особою відповідного договору, зокрема договору №10/01/19-Ц від 10.01.2019, на який посилається відповідач) за договором суборенди до третьої особи в частині права вимоги сплатити орендні платежі за спірний період в сумі 303760,80 грн, а надані відповідачем листи ТОВ "Виробничо-будівельна фірма "МЖКБУД" та ФОП Гусака Я.Б., в яких повідомляється про відступлення права вимоги за договором суборенди, не підписані вказаними особами, та не можуть свідчити про укладання будь-яких правочинів між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №914/3217/16 наведено висновок про те, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

З огляду на положення чинного законодавства, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази переходу права вимоги заборгованості за договором суборенди від позивача третій особі, доводи відповідача про припинення зобов`язання зі сплати цієї заборгованості шляхом зарахування є безпідставними, а правовідносини відповідача і третьої особи щодо передачі меблів і офісного обладнання, що не є зустрічною однорідною вимогою в розумінні норм ЦК України, можуть бути предметом окремого спору.

Враховуючий встановлені фактичні обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт припинення зобов`язань щодо сплати суборендної плати за спірний період шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у зв`язку з відступленням права вимоги за договором суборенди на користь третьої особи відповідачем не доведений, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 303760,80 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Позивачем заявлені до стягнення 19755,22 грн інфляційних втрат коштів та 13332,46 грн - 3% річних, які нараховані окремо за кожний місяць з врахуванням встановленого договором строку оплати (не пізніше 10 числа) по 27.04.2020. Перевіривши доданий до позовної заяви розрахунок, апеляційним господарським судом встановлено, що він є арифметично та методологічно вірним, а тому ці позовні вимоги також підлягають задоволенню.

Клопотання відповідача про виклик в судове засідання для допиту як свідка генерального директора ТОВ "ВБФ "МЖКБУД" ОСОБА_2 , відхилено апеляційним господарським судом, оскільки відповідно до положень ч.1 ст. 89 ГПК України свідок викликається якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам. Проте, у матеріалах даної справи відсутні будь-які заяви ОСОБА_2, як свідка, тому відсутні підстави для його виклику для допиту в порядку ст. 89 ГПК України.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції перевірив всі доводи сторін, повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив всі надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а судові витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуд Логістік" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20 листопада 2020 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.01.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді О.В. Агрикова

Г.А. Кравчук