ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28 січня 2021 року Справа № 903/964/20

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/964/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Дівай Вест до Дочірнього підприємства Волинський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України про стягнення 118156,40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

16.12.2020 ТОВ Дівай Вест надіслало на адресу суду позов до ДП Волинський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України про стягнення 118156,40 грн. заборгованості, в т.ч.: 117966,00 грн. основного боргу, 190,16 грн. пені.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору купівлі-продажу №58-б (поставки) товарів (з доставкою).

Ухвалою суду від 28.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ухвалу суду отримав 29.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень №803.

Строк для подання відзиву - до 13.01.2021 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дівай Вест» (надалі - «Позивач») та Дочірнім підприємством «Волинський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (надалі - «Відповідач») укладено договір купівлі-продажу №58-6 (поставки) товарів (з доставкою) (надалі - «Договір», а.с.8-13).

У відповідності до п. 1.1. Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити наступні товари - Дизельне паливо (надалі іменується -Товар).

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що найменування (номенклатура, асортимент) Товару Бензин А-92. Кількість Товару, що підлягає поставці згідно умов цього Договору становить 30000 (Тридцять тисяч) літрів. Кількість Товару є орієнтовною, остаточна кількість Товару, що підлягає поставці за цим Договором визначається відповідно до заявок Покупця, оформлених згідно вимог цього Договору, Покупець на свій розсуд, керуючись власними господарськими потребами визначає загальну кількість заявок на поставку Товару та не зобов`язаний замовляти Товар на всю суму, визначену Сторонами як ціна Договору.

Згідно п. 3.1. Договору ціна цього Договору становить 747 000,00 гривень, в тому числі ПДВ - 124 500 гривень, що станом на дату укладення Договору дорівнює загальній вартості Товару. Ціна 1 л бензину А-92 - 25,90 грн.

Відповідно до п. 3.2. Договору загальна вартість Товару за цим Договором складається із вартості кожної партії Товару, поставленої в межах строку дії цього Договору.

Згідно п. 4.3. Договору сторони свідчать, що Покупець зобов`язується розрахуватися з Постачальником за отриманий Товар на протязі 30-60 днів календарних днів з моменту отримання від Постачальника документів, зазначений в п. 4.1., п. 4,2. цього Договору, проте у будь-якому випадку лише після отримання повного розрахунку від Замовника на відповідні цілі. У випадку затримки Постачальником передачі повного пакету документів, визначених Договором цінним листом з описом вкладення Покупцю, обов`язок оплати відстрочується на цей період і настає лише після належного виконання Постачальником взятих на себе зобов`язань.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що Постачальник здійснює поставку Товару на умовах DDP (склад покупця, транспортні витрати за рахунок постачальника). Покупець надає Постачальнику письмову заявку. У заявці Покупець вказує:

- найменування товару;

- кількість товару;

- найменування структурного підрозділу до складу якого постачається Товар;

- адреса місця постачання;

- перелік матеріально-відповідальних осіб, що уповноважені Покупцем одержувати Товар.

Постачальник розглядає заяву Покупця в 3 денний строк та акцептує її або надає Покупцю обґрунтовані заперечення у письмовій формі.

Пунктом 5.5. передбачено, що датою передачі Товару від Продавця Покупцю, вважається дата підписання видаткової накладної на Товар, що засвідчує реальне отримання товару за кількістю та якістю матеріально-відповідальними (уповноваженими) особами, які визначені сторонами та виконання Постачальником умов договору.

Згідно п. 7.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим Договором. Передбачена законами України відповідальність застосовується з врахуванням положень цього Договору.

Відповідно до п. 7.3.3. Договору до правовідносин Покупця і Постачальника в частині визначення виду та розміру штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за порушення Покупцем взятих на себе згідно умов даного Договору зобов`язань, не застосовуються положення частини 1 статті 231 Господарського кодексу України. Штрафні санкції за порушення Сторонами взятих на себе згідно положення цього Договору зобов`язань, встановлюються виключно у мовами цього Договору.

Пунктом 7.3.7 договору сторони погодили, що в разі порушення строків оплати товару, покупець на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити останньому пеню в розмірі 0,001% від суми боргу за кожен день прострочення та штраф в розмірі 0,0001% від суми боргу (сплачується одноразово).

У відповідності до п.7.3.12 договору, нарахування будь-яких сум, щодо відповідальності покупця за невиконання грошового зобов`язання за цим договором, припиняється через один місяць від дня порушення такого зобов`язання.

Сторони домовилися та підтверджують, що загальний розмір відповідальності Покупця за цим Договором не може перевищувати 1% від загальної вартості порушених зобов`язань Покупця (п. 7.3.13 договору).

27.12.2019 між сторонами підписано додаткову угоду до Договору якою було продовжено дію договору до 31.12.2020 (а..14).

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2020 сторонами підписано додаткову угоду №2 до договору (а.с.15), якою доповнено п.3 Розділу ІІІ «Ціна договору» підпунктом 3.1.2. наступного змісту: «Ціна за 1л товару з 16.06.2020 становить:

-паливо дизельне 19,40 грн. за 1 літр;

- бензин А-92 20,30 грн. за 1 літр.

На виконання умов Договору, Постачальник (позивач) здійснив поставку бензину автомобільного A-92-Євро 5-Е5 в кількості 2905 літрів по ціні 58983,12 грн, що підтверджується видатковою накладною №458 від 02.07.2020 (а.с.16) підписаною представником позивача про відпуск та представником відповідача про прийняття нафтопродуктів, товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №ТС/459 від 02.07.2020 (а.с.17), що підтверджує факт поставки товару.

Окрім того, за результатами здійснення такої господарської операції позивачем зареєстровано податкову накладну №3 від 02.07.2020 (а.с.19), яка була прийнята контролюючим органом, що підтверджується квитанцією №1 (а.с.20), а також поданою акцизною накладною №545 від 02.07.2020 (а.с.21), яка теж прийнята контролюючим органом, що підтверджується квитанцією № 2 (а.с.22).

На виконання умов Договору, Постачальник (Позивач) здійснив поставку бензину автомобільного А-92-Євро 5-Е5 в кількості 2905 літрів по ціні 58983,12 грн, що підтверджується видатковою накладною №553 від 11.08.2020 (а.с.23) підписаною представником позивача про відпуск та представником відповідача про прийняття нафтопродуктів, товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № ТС/555 від 12.08.2020 (а.с.24), що підтверджує факт поставки товару.

Разом з тим, за результатами здійснення такої господарської операції позивачем зареєстровано податкову накладну № 19 від 11.08.2020 (а.с.26), яка була прийнята контролюючим органом, що підтверджується квитанцією №1 (а.с.27), а також поданою акцизною накладною №324 від 11.08.2020 (а.с.28), яка теж прийнята контролюючим органом, що підтверджується квитанцією № 2 (а.с.29).

Враховуючи вищевикладене, на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача товар на загальну суму 117966,24 грн.

На вказаних видаткових накладних міститься підпис уповноважених представників обох сторін та скріплені печатками.

Згідно до ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З метою досудового врегулювання спору, 04.11.2020 направив на адресу Відповідача претензію №1/04.11 від 04.11.2020 з актом звірки взаєморозрахунків (а.с.30-33).

На день розгляду справи заборгованість становить 117966,24 грн.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Згідно п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - Постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - Покупцеві Товар (товари), а Покупець зобов`язується прийняти вказаний Товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отримання відповідачем поставленого товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору поставки, а також чинного законодавства на підставі оформлених відповідно до умов договорів видаткових накладних.

Суд встановив, що в даному випадку відносини між ТОВ Дівай Вест та ДП Волинський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України носять договірний характер, укладений між ними договір купівлі-продажу №58-б (поставки) товарів (з доставкою) від 18.11.2019 недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був.

Враховуючи вищевикладене, укладення між сторонами договору, відпуск позивачем на виконання його умов відповідачу товарів, їх отримання відповідачем та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд прийшов до висновку про підставність пред`явленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення заборгованості в сумі 117966,24 грн. Сума боргу повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому випадку не була спростована відповідачем.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. 216-218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вже зазначалось, згідно п. 4.3. Договору сторони погодили, що Покупець зобов`язується розрахуватися з Постачальником за отриманий Товар на протязі 30-60 днів календарних днів з моменту отримання від Постачальника документів, зазначений в п. 4.1., п. 4,2. цього Договору, проте у будь-якому випадку лише після отримання повного розрахунку від Замовника на відповідні цілі.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Як слідує із матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 190,16 за період з 11.10.2020 по 08.12.2020 на суму боргу 117966,00 (а.с.4).

Як вбачається з розрахунку позивача, визначений ТОВ «Дівай Вест» (а.с.4) період нарахування пені є невірними (у відповідності до п.4.3 договору), оскільки:

- по видатковій накладній №458 від 02.07.2020 період нарахування пені повинен починатися з 01.09.2020;

- по видатковій накладній 3553 від 11.08.2020 період нарахування пені повинен починатися з 12.10.2020 (оскільки 11.10.2020 неділя (вихідний день).

Разом з тим, як слідує з умов договору, а саме п.7.3.12 нарахування будь-яких сум, щодо відповідальності покупця за невиконання грошового зобов`язання за цим договором, припиняється через один місяць від дня порушення такого зобов`язання.

Враховуючи викладене, а саме п.7.3.12 договору, по видатковій накладній №458 від 02.07.2020 період нарахування пені з 01.09.2020 по 01.10.2020, а по видатковій накладній №3553 від 11.08.2020 період нарахування пені повинен починатися з 12.10.2020 по 12.11.2020.

Оскільки, позивач по видатковій накладній №458 від 02.07.2020 за період 01.09.2020 по 01.10.2020 не нараховує пеню, то суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог.

Отже, за період з 12.10.2020 по 12.11.2020 по видатковій накладній №3553 від 11.08.2020 на суму 58983,12 розмір пені становить 18.87 грн., а отже у стягненні з відповідача пені в розмірі 171,29 грн. слід відмовити, оскільки останні безпідставно нараховані.

При цьому, судом було застосовано розрахунки, здійснені за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення ЛІГА:ЗАКОН.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження неотримання товару або спростування заявленого боргу.

Контррозрахунку нарахування пені відповідачем не подано.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором купівлі-продажу №58-б (поставки) товарів (з доставкою) від 18.11.2019 підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 117 985,11грн., в т.ч.:117 966,24 грн. основний борг та 18,87 грн. пеня. В решті позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору пропорційно до суми задоволених вимог в сумі 2098,95 грн. (117985,11 грн. х 2102,00 грн. / 118156,40 грн) відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Подаючи позов до суду, представник позивача подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесе у зв`язку з розглядом справи № 903/964/20.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути Дочірнього підприємства Волинський облавтодор ВАТ ДАК Автомобільні дороги України (вулиця Ковельська, 41, місто Луцьк, 43016, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Дівай Вест (вулиця Шевченка, 1, м.Здолбунів, Здолбунівський район, Рівненська облсть, 35705, ) 117 985,11грн. заборгованості (сто сімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять гривень одинадцять копійок), в т.ч.:117 966,24 грн. основний борг, 18,87 грн. пеня та 2098,95 грн. (дві тисячі дев`яносто вісім гривень дев`яносто п`ять копійок) витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар