РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.01.2021Справа № 910/16164/20

За позовомЗаступника керівника Ковельської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Старовижівський центр первинної медичної допомоги» Старовижівської районної ради та Старовижівської районної ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт»
провизнання недійсним пункту договору та стягнення 10 650,00 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

прокурор:не з`явився
від позивача:не з`явився
від позивача:не з`явився
від відповідача:Павлюк В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Ковельської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Старовижівський центр первинної медичної допомоги» Старовижівської районної ради (надалі - «Підприємство») та Старовижівської районної ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт» (надалі - «Товариство») про визнання недійсним пункту договору та стягнення 10 650,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсним пункту 1.2 договору купівлі-продажу №354 від 31.03.2020, укладеного між Товариством та Підприємством, оскільки вказаний пункт в частині зазначення вартості товару з урахуванням ПДВ суперечить нормам чинного законодавства України, а також стягнення 10 650,00 грн. в порядку реституції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

12.11.2020 представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що станом на момент укладення договору та здійснення оплати товару включення до його вартості ПДВ не суперечило чинному на той момент законодавству України, відтак відсутні підстави для визнання оскаржуваного пункту договору недійсним.

У відповіді на відзив на позовну заяву, поданій представником Підприємства, зазначається про неправомірність включення в ціну товару ПДВ, оскільки станом на момент здійснення поставки товару був встановлений карантин на всій території України, а отже операція з постачання товару за договором мала бути звільнена від оподаткування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.01.2021.

В судове засідання представник Старовижівської районної ради та прокурор не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №871 та №898.

Представник позивача 2 в судове засідання не з`явився, на адресу суду неодноразово направляв заяви про здійснення розгляду справи за його відсутністю.

Представник відповідача в судове засідання з`явилася, надала пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16).

З урахуванням викладеного, неявка представників позивачів та прокурора, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 18.01.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2020 між Товариством (продавець) та Підприємством (покупець) був укладений договір купівлі-продажу №354 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується продати, а покупець - прийняти та оплатити товар на умовах EXW (франко-склад продавця) або за додатковою згодою сторін - на умовах FCA (франко-перевізник, склад продавця або база перевізника) згідно «Інкотермс»-2010.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що загальний обсяг купівлі-продажу по цьому договору (ціна договору) на умовах EXW (франко-склад продавця, м. Київ) становить: 63 900,00 грн., в тому числі ПДВ 10 650,00 грн. Вартість кожної окремої партії товару вказується продавцем у видатковій накладній на цю партію товару за цінами продавця на дату підписання вказаної видаткової накладної, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Змістом п. 2.1 Договору покупець повинен здійснити 100% попередню оплату відповідної партії товару протягом строку, вказаного у рахунку продавця, якщо видатковою накладною не буде передбачений інший порядок оплати.

Згідно з п. 4.1 Договору він вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 та належного виконання зобов`язань за договором.

31.03.2020 Товариством було виставлено Підприємству рахунок №10765 на оплату товару (комбінезон багаторазовий з капюшоном і водостійким покриттям в кількості 100 шт. та захисний одноразовий комбінезон з капюшоном в кількості 50 шт.) на загальну суму 63 900,00 грн., в т.ч. ПДВ у розмірі 10 650,00 грн.

Платіжним дорученням №17 від 01.04.2020 Підприємство повністю оплатило виставлений рахунок, а відповідно до видаткової накладної №6848 Товариство поставило оплачений товар 14.04.2020.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання недійсним п. 1.2 Договору в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.

Відповідно до статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначеними нормами передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору або окремої його частини, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як на підставу для визнання недійсним оскаржуваного пункту Договору прокурор вказує на те, що медичне обладнання, що є предметом закупівлі за Договором, вимогами чинного на момент його укладення законодавства та здійснення оплати віднесено до товарів, звільнених від оподаткування податком на додану вартість. З огляду на викладене, прокурор вказує на відсутність підстав для включення до ціни товару ПДВ у розмірі 10 650,00 грн., у зв`язку з чим просить визнати такий пункт недійсним та стягнути з відповідача грошові кошти як наслідок його недійсності.

Зокрема, як встановлено судом, пунктом 1.2 Договору визначено, що загальний обсяг купівлі-продажу по цьому договору (ціна договору) на умовах EXW (франко-склад продавця, м. Київ) становить: 63 900,00 грн., в тому числі ПДВ 10 650,00 грн.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У пункті 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Договір в частині визначення ціни товару підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому Договорі.

Щодо звільнення спірної партії товару (комбінезон багаторазовий з капюшоном і водостійким покриттям та захисний одноразовий комбінезон з капюшоном) від оподаткування податком на додану вартість станом на момент укладення Договору та здійснення попередньої оплати суд відзначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 №530-IX підрозділ 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено пунктом 71 такого змісту: « 71. Тимчасово, для здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України».

З метою реалізації п. 71 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 №224 було затверджено перелік лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), які звільняються від сплати ввізного мита та операції з ввезення яких на митну територію України звільняються від оподаткування податком на додану вартість, що додається.

Відтак, вказані нормативно-правові акти в редакції, чинній на момент укладення Договору, передбачали звільнення від оподаткування податком на додану вартість товарів, що ввозяться на територію України.

В той же час, як вказано відповідачем та не спростовано позивачем, предметом поставки за Договором були товари (комбінезон багаторазовий з капюшоном і водостійким покриттям в кількості 100 шт. та захисний одноразовий комбінезон з капюшоном в кількості 50 шт.), виготовлені Товариством на території України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що дія пункту 71 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 №224 станом на момент укладення Договору в частині звільнення від оподаткування ПДВ не розповсюджувалась на спірні правовідносини.

Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-IX пункт 71 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України викладено в наступній редакції: «Тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. У разі здійснення операцій, звільнених відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій. Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених починаючи з 17 березня 2020 року». Вказаний Закон набрав чинності з 02.04.2020 (тобто, після моменту укладення Договору, виставлення рахунку та його повної оплати Підприємством).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» №271 від 08.04.2020 у постанові Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 №224 пункт 1 викладено в такій редакції: « 1. Затвердити перелік товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, які звільняються від сплати ввізного мита та операції з ввезення яких на митну територію України та/або операції з постачання яких на митній території України звільняються від оподаткування податком на додану вартість, що додається.». Вказана постанова набрала чинності з 15.04.2020 (тобто, після моменту укладення Договору, виставлення рахунку та його повної оплати Підприємством).

Відтак, звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання товарів на митній території України відбулося на підставі нормативно-правових актів, які набрали чинності після укладення між сторонами Договору на всіх його умах, виставлення рахунку №10765 від 31.03.2020 та його повною оплатою Підприємством.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними саме на момент їх вчинення (укладення).

В той же час, як було встановлено судом, станом на момент укладення Договору від оподаткування ПДВ були звільнені виключно операції з ввезення на митну територію України лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. Таким чином, включення ПДВ до ціни товару (п. 1.2 Договору) жодним чином не суперечило чинному на той момент законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується прокурора, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Суд відзначає, що прокурором не доведено, а судом не встановлено на підставі зібраних в матеріалах справи існування обставин, якими було мотивовано звернення до суду з вимогами про визнання недійсним п. 1.2 Договору в частині включення до загальної суми договору податку на додану вартість у розмірі 10 650,00 грн. та зобов`язання Товариства повернути Підприємству грошові кошти у наведеній сумі, а саме наявності правових підстав для звільнення спірної операції купівлі-продажу товарів за Договором від оподаткування податком на додану вартість в силу присів п. 71 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Відтак, за відсутності будь-якого іншого обґрунтування позивачем його доводів щодо наявності підстав для визнання п. 1.2 Договору в частині включення до загальної суми договору податку на додану вартість у розмірі 10 650,00 грн. згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та зобов`язання Товариства повернути Підприємству грошові кошти у наведеній сумі згідно ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України, суд, враховуючи такі основні засади (принципи) господарського судочинства як: змагальність сторін, диспозитивність та пропорційність, приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Заступника керівника Ковельської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Старовижівський центр первинної медичної допомоги» Старовижівської районної ради та Старовижівської районної ради відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27.01.2021.

Суддя В.П. Босий