ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. Справа№ 925/992/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020

у справі № 925/992/20 (суддя Грачов В.М.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Ватутінського комунального підприємства теплових мереж

про стягнення 14 984,88 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Ватутінського комунального підприємства теплових мереж (надалі - Ватутінське КПТМ, відповідач) про стягнення 14 984,88 грн, з яких 8 396,38 грн пені, 2 731,36 грн 3 % річних, 3 857,14 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу № 1366/18-БО-36 від 02.10.2018 щодо здійснення оплати за поставлений природний газ.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020 у справі № 925/992/20 позов задоволено частково, стягнуто з Ватутінського КПТМ на користь НАК «Нафтогаз України» 4 198,19 грн пені, 2 731,36 грн 3% річних, 3 857,14 грн інфляційних втрат, 2 102,00 грн судового збору. У задоволенні позову в частині вимог про стягнення 4 198,19 грн пені відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з наявності порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором, у зв`язку з чим визнав правомірним нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних; з огляду на встановлені під час розгляду спору обставини господарської діяльності відповідача, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про можливість зменшення стягуваної суми пені на 50 %.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, НАК «Нафтогаз України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення пені в розмірі 4 198,19 грн задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на неправомірному здійсненні судом перерахунку пені та зменшенні її розміру на 50%, оскільки підписавши договір, відповідач взяв на себе зобов`язання у разі несвоєчасної оплати за поставлений природний газ сплатити пеню у визначеному розмірі; несвоєчасність здійснення оплати контрагентами природного газу перешкоджає виконанню покладених державою на позивача обов`язків та погіршує його фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів; у даному випадку відсутні виключні та достатні підстави для зменшення пені, яка підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 поновлено НАК «Нафтогаз України» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020 у справі № 925/992/20, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 27.01.2021, встановлено Ватутінському КПТМ строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; зупинено дію рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020 у справі № 925/992/20.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на правомірність врахування судом факту повного добровільного виконання договірних зобов`язань ще у травні 2019 року, тоді як позивач звернувся з даним позовом до суду у липні 2020 року; судом надано належну оцінку правовому статусу сторін, їх майновому стану, наслідкам зупинення діяльності комунального підприємства, співвідношенню розміру заявлених штрафних санкцій зі збитками позивача. Також відповідач зауважив, що оскаржуване рішення ухвалено судом з метою дотримання балансу інтересів сторін.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 4 198,19 грн пені, тобто рішення суду щодо необхідності зменшення заявленої до стягнення пені на 50%.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 02.10.2018 між НАК «Нафтогаз України» (у тексті договору - постачальник) та Ватутінським КПТМ (у тексті договору - споживач) було укладено договір постачання природного газу № 1366/18-БО-36 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачеві з 01.10.2018 по 17.10.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 6 тис.куб.м.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п. 3.4 договору).

Згідно з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м газу на дату укладення договору становить - 7 907,20 грн з ПДВ.

Відповідно до п. 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за вказаним договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) наступного за місяцем поставки газу.

Оплата споживачем вартості наданої оператором газотранспортної системи послуги з балансування здійснюється з урахуванням положень п. 3.12 цього договору з урахуванням таких особливостей: споживач сплачує постачальнику вартість наданої оператором газотранспортної системи послуги з балансування протягом п`яти банківських днів з дня отримання рахунка постачальника; оплата здійснюється на поточний рахунок постачальника, який зазначається в надісланому споживачеві рахунку із призначенням платежу (п. 6.6. договору).

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1 договору).

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 до 17.10.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Договір погоджений його сторонами, що підтверджується підписами їх представників та печатками юридичних осіб.

В подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до договору, а саме: № 1 від 19.10.2018, № 2 від 29.10.2018, № 3 від 31.10.2018, № 4 від 23.11.2018, № 5 від 14.03.2019, № 6 від 22.03.2019, № 7 від 22.03.2019, № 8 від 16.04.2019 (а.с. 23-39).

Додатковою угодою № 1 до договору сторони виклали у новій редакції умови п. п. 2.1., 3.8.- 3.9., 12.1 договору щодо кількості та фізико-хімічних показників природного газу, порядку та умов передачі природного газу, строку дії договору, який продовжили до 26.10.2018.

Додатковою угодою № 2 до договору сторони виклали у новій редакції умови п. п. 2.1., 3.8.- 3.9., 5.3., 12.1 договору щодо кількості та фізико-хімічних показників природного газу, порядку та умов передачі природного газу, ціни природного газу, строку дії договору, який встановили до 31.10.2018.

Додатковою угодою № 3 до договору сторони виклали у новій редакції умови п. п. 1.4., 2.1., 3.1., 5.1.-5.3., 6.3., 12.1. договору щодо предмету договору, кількості та фізико-хімічних показників природного газу, порядку та умов передачі природного газу, ціни природного газу, порядку та умов проведення розрахунків, строку дії договору, який продовжили до 30.11.2018.

Додатковою угодою № 4 до договору сторони викладали у новій редакції умови п. п. 1-12 договору, строк дії договору продовжили до 30.04.2019.

Додатковою угодою №5 до договору сторони погодили, що пункти 2.3., 3.2.2., 3.4.2., 3.8.2., абз. 2 підп. 3.9.2. п. 3.9., 3.13., 5.7., абз 5 підп. 5, п. 6.2. підп. 8, п.6.2. підп.. 4, п.6.3. абз.3 підп. 2 п. 6.4. договору застосовуються з 01.03.2019; відповідно пункти 3.2.1., 3.4.1., 3.8.1., абз. 1 підп. 3.9.2. п. 3.9., абз. 4 підп. 5 п. 6.2., абз. 2 підп. 2 п. 6.4. договору з 01.03.2020 втрачають чинність.

Додатковою угодою № 6 до договору сторони викладали у новій редакції умови п. п. 2.1. договору щодо кількості та фізико-хімічних показників природного газу.

Додатковою угодою № 7 до договору сторони по тексту договору слова Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» замінили на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Додатковою угодою № 8 до договору від 16.04.2019 сторони виклали у новій редакції умови п. 2.1. договору щодо кількості та фізико-хімічних показників природного газу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв протягом жовтня 2018 року - квітня 2019 року природний газ на загальну суму 3 544 147,00 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2018, 30.11.2018, 31.12.2018, 31.01.2019, 28.02.2019, 31.03.2019, 30.04.2019 (а.с. 40-46).

Разом з тим, як вбачається з розрахунку позивача та визнається відповідачем, останнім були порушені встановлені договором строки здійснення оплати за поставлений природний газ.

Посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором в частині оплати вартості поставленого газу, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, що виникла у вказаний період.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 4 198,19 грн пені, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення НАК «Нафтогаз України» та Ватутінським КПТМ договору постачання природного газу № 1366/18-БО-36 від 02.10.2018 було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 6.1. договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач допускав порушення взятих на себе зобов`язань з оплати природного газу, оскільки не розраховувався за нього у строк, встановлений п. 6.1 договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами укладеного сторонами договору (п. 8.2) передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з п. 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі нарахування є арифметично правильними та здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства та умов договору.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про зменшення розміру стягнення з нього пені на 50% від ціни позову.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначав, що Ватутінське КПТМ є підприємством комунальної форми власності та перебуває у скрутному фінансовому становищі, яке утворилося не з його вини; підприємство не вправі самостійно встановлювати та регулювати тарифи на власні послуги, а тарифи на теплову енергію, що діяли у спірний період (з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року (включно)), не відповідали її фактичній собівартості.

Як зазначає відповідач, у зв`язку зі специфікою своєї діяльності Ватутінське КПТМ на 100% залежить від постачання газу для вироблення теплової енергії і при цьому не має змоги впливати на узгодження договірних умов щодо відпускної ціни газу, порядку розрахунків, встановлення санкцій за невиконання договору, усунути істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 позивач був визначений гарантованим постачальником природного газу для Ватутінського КПТМ, а відтак, останнє було позбавлене можливості укласти договір на постачання газу з іншим постачальником.

При цьому, відповідач наголошує, що враховуючи інтереси позивача, Ватутінське КПТМ вжило усіх можливих заходів, необхідних для належного виконання свого зобов`язання, провело повне погашення заборгованості за діючими тарифами, а причиною порушення строків розрахунків перед позивачем в значній мірі є неврегулювання питання проведення розрахунків, які здійснюються в межах нормативного регулювання під контролем державних органів відповідно до Закону України «Про теплопостачання», а також неотримання коштів субвенції за 2018 рік за відсутності інших джерел надходження грошових коштів, ніж кошти споживачів послуг з централізованого опалення, та низька платоспроможність населення.

За твердженням відповідача, вказані обставини є загальновідомими, не потребують доказування та підтверджують відсутність вини підприємства-боржника у несвоєчасності розрахунків за газ.

Відповідач у поданому клопотанні також просив врахувати, що стягнення пені за результатами розгляду даної справи призведе до погіршення фінансового стану відповідача та матиме для нього шкідливі наслідки значно більші, ніж для позивача у разі відмови у її стягненні.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки суд наділений задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

З мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Судом апеляційної інстанції враховано, що купуючи газ у позивача, відповідач надає послуги з теплопостачання і саме від вчасності та повноти розрахунків споживачів з відповідачем залежить вчасність виконання зобов`язань відповідачем перед позивачем по спірному договору.

Крім того, як зазначає відповідач, тариф на теплову енергію кінцевому споживачу протягом спірного періоду не покривав економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання, в результаті чого утворилась різниця в тарифах, яка призвела до збитковості підприємства і, як наслідок, до несвоєчасності оплати за природний газ НАК «Нафтогаз України».

Досліджуючи ступінь виконання зобов`язання відповідачем, судом апеляційної інстанції встановлено, що заборгованість за отриманий протягом жовтня 2018 року - квітня 2019 року природний газ відповідачем була повністю погашена у травні 2019 року, що вбачається, зокрема, з наданої позивачем виписки по операціям за період з 01.10.2018 по 09.02.2020 (а.с. 48-49).

У свою чергу, позивачем не надано суду доказів понесених ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме в зв`язку з порушенням відповідачем умов договору.

При цьому, колегія суддів зазначає, що втрати позивача від знецінення коштів компенсуються йому стягненням інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, та за цією ж нормою йому компенсується плата у вигляді трьох процентів річних за час, який позивач не міг користуватися коштами.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, та зокрема на необхідність стимулювання відповідача в інтересах позивача до вчасного виконання грошових зобов`язань, так і враховуючи обізнаність позивача при укладенні з відповідачем договору про особливість отримання останнім коштів для розрахунків, яка закріплена у п. 6.3 договору, а також беручи до уваги добровільне виконання відповідачем зобов`язання зі сплати основного боргу та наслідки спірного порушення зобов`язання для сторін, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру стягуваної суми пені на 50 %.

На переконання колегії суддів, таке зменшення, з урахуванням усіх обставин справи, відповідає вимогам співрозмірності, балансу інтересів обох сторін, здійснене з урахуванням ступеня виконання зобов`язань відповідачем та причин їх неналежного виконання, а тому твердження апелянта в цій частині відхиляються як безпідставні та необґрунтовані.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, доводи апелянта щодо неповного дослідження всіх обставин справи, порушення норм матеріального права, зокрема, ст. 233 ГК України, ст.ст. 549-552, 599, 625 ЦК України та процесуального права, а саме, ст.ст. 236, 238 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з Ватутінського КПТМ на користь НАК «Нафтогаз України» 4 198,19 грн пені.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020 у справі № 925/992/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга НАК «Нафтогаз України» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020 у справі № 925/992/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020 у справі № 925/992/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2020 у справі № 925/992/20.

4. Матеріали справи № 925/992/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова