ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" січня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1511/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання Пелехатій А.О.

за участю представників:

від позивача: Піун С.П. (на підставі довіреності);

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6);

до відповідача: Комунального підприємства „Білгород-Дністровськтеплоенерго (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Перемоги, буд. 2);

про стягнення 568285,51 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 28.05.2020 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України вх. ГСОО №1560/20 до Комунального підприємства „Білгород-Дністровськтеплоенерго, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 568285,51 грн., з яких: 424120,39 грн. пеня, 83160,85 грн. 3% річних та 61004,27 грн. - інфляційні втрати, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №7015/18-БО-23 від 01.11.2018р., в частині своєчасної сплати вартості отриманого природного газу, що стало підставою для нарахування пені відповідно до п. 8.2 договору, а також нарахувань передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 02.06.2020 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/1511/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в порядку ст. 247-252 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, даною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також було роз`яснено право щодо звернення до суду у відповідний строк з клопотанням про призначення проведення справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

23.06.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вх. ГСОО №16256/20, в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, в якому відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що він діяв суто відповідно до норм чинного законодавства, що регулює розрахунки за спожитий природний газ, та вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, а отже заперечував наявність своєї вини в порушенні зобов`язання. При цьому, відповідач наполягає на тому, що у нього відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, з огляду на вимоги чинного законодавства України, а саме Постанови КМУ від 18.06.2014 року № 217, що, за думкою відповідача, виключає можливість застосування до нього відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування пені, 3% річних та інфляційних. Водночас, відповідач, зазначає, що аналогічних висновків дотримується Верховний суд у постановах у справах №918/553/18, №922/932/19.

13.07.2020 року до суду від Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України надійшла письмова відповідь на відзив вх.ГСОО 18153/20, в порядку ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, в якому позивач зазначає, що посилання спростовуються п.6.3. Договору, в якому сторони чітко передбачили, що «оплата за газ здійснюється на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством. В будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 6.1. нього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використання природного газу».

Таким чином, як зазначає позивач, умови договору, а саме п. 6.3 прямо встановлює, що Відповідач не обмежується в здійсненні розрахунків з Позивачем лише рахунками з спеціальним режимом використання.

Крім того, позивач просив суд поновити строк для подання відповіді на відзив, який ним пропущено через отримання відзиву на позовну заяву з запізненням, складним документообігом у АТ НК «Нафтогаз України» та великою кількістю справ, що розглядаються у судах України.

Ухвалою суду від 20.07.2020 року призначено справу №916/1511/20 до розгляду за правилами загального позовного провадження, замінивши засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; призначено підготовче засідання у справі №916/1511/20 на 10.08.2020 року о 11:00 год.

У судовому засіданні від 10.08.2020 року судом було визнано причини пропуску строку поважними та поновлено строк позивачу для подання відповіді на відзив на позов.

Ухвалою суду від 10.08.2020 року судом було відкладено підготовче засідання по справі №916/1511/20 на 09.09.2020 року о 15:30 год.

11.08.2020 року до суду від Комунального підприємства „Білгород-Дністровськтеплоенерго надійшло клопотання (вх.№ГСОО 21272/20), в якому останній просив здійснювати розгляд підготовчого засідання без участі представника відповідача.

07.09.2020 року до суду від Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України надійшло клопотання (вх.№ГСОО 23705/20), відповідно до якого позивач просив суд постановити ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи №916/1511/20 до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 09.09.2020 року судом було закрито підготовче провадження та призначено справу №916/1511/20 до розгляду по суті на 21.09.2020 року о 10:30 год.

18.09.2020 року до суду від Комунального підприємства „Білгород-Дністровськтеплоенерго надійшла заява про зупинення провадження у справі (вх№24759/20), відповідно до якого відповідач просить суд в порядку ст.228 Господарського процесуального кодексу України зупинити провадження у справі №916/1511/20 до перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судових рішень у подібних правовідносинах. В обґрунтування заявленої заяви, останній зазначив, що враховуючи наявність різної практики, щодо застосування норм права, а саме положень Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, щодо можливості теплопостачальних організацій впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, а відтак застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, ухвалою суду від 04.09.2020 року Касаційного господарського суду у складі Верховного передано справу № 903/918/19 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Разом з тим, 18.09.2020 року Комунальним підприємством „Білгород-Дністровськтеплоенерго подано клопотання (вх.№ГСОО 24760/20), в якому відповідач просив суд зменшити розмір пені на 90%. В обґрунтування зазначеного клопотання, останній повідомив, що на КП „Білгород-Дністровськтеплоенерго покладено обов`язок безперебійно постачати теплову енергію споживачам протягом опалювального сезону , а у зв`язку з низькою платоспроможністю значної кількості споживачів теплової енергії, особливо фізичних осіб, відсутністю коштів, підприємство буде позбавлене можливості своєчасно ліквідувати аварійні ситуації, проводити поточні ремонти мереж та технічне обслуговування обладнання котельнь і теплових пунктів, своєчасно та якісно надавати комунальні послуги споживачам міста. При цьому, відповідач зазначає, що станом на 31.10.2019 року зобов`язання по договору ним було виконано у повному обсязі.. На підтвердження важкого фінансового становища долучає копію звіту про фінансовий стан КП "Білгород-Дністровськтеплоенерго" станом на 31.12.2019 року та звіту про фінансові результати підприємства за 2019 рік.

Ухвалою суду від 21.09.2020 року судом було зупинено провадження у справі №916/1511/20 до закінчення перегляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №903/918/19.

02.10.2020 року до суду від Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України надійшли заперечення на клопотання на зменшення розміру пені (вх.№ГСОО 26272/20), відповідно до якого позивач не погоджується з підставами відповідача для зменшення пені, змотивуючи, тим що боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за будь-яких обставин, а виконання умов договору не ставить в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб. При цьому, позивач зазначає, що відповідач не надав жодних належних доказів, які б підтверджували його неспроможність виконати взяті на себе зобов`язання.

19.11.2020 року від представника Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України надійшла заява про поновлення провадження у справі №916/1511/20, в якій останній повідомляє про Постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 16.10.2020 року, якою Касаційну скаргу Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України задоволено частково.

Ухвалою суду від 26.11.2020 року провадження у справі №916/1511/20 судом було поновлено з 14.12.2020 року та призначено засідання на "14" грудня 2020 р. о 12:30.

11.12.2020 року до суду від Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

14.12.2020 року до суду від Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України надійшли письмові пояснення (вх.№ГСОО 33219/20), в яких позивач зазначав про безпідставність заперечень відповідача у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні від 14.12.2020 року судом було оголошено перерву до 11.01.2021 року о 10:00 год.

У судовому засіданні від 11.01.2021 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі

Відповідач Комунальне підприємство „Білгород-Дністровськтеплоенерго про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином під розпис у попередньому судовому засіданні від 14.12.2020 року. Між тим, про причини неявки суд не повідомили, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

В судовому засіданні 11.01.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду та повідомлено, що повний текст рішення буде складено 21.01.2021 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення щодо договору поставки містяться і у ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Як встановлено матеріалами справи, 01.11.2018 року між ПАТ „НАК „Нафтогаз України, яке в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (надалі постачальник) та Комунальним підприємством „Білгород-Дністровськтеплоенерго (надалі споживач) укладено договір постачання природного газу №7015/18-БО-23 (надалі договір), згідно умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

У відповідності до п. 2.1 договору, постачальник передає споживачу з 01.11.2018 року по 30.11.2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 278,0 тис.куб.м.

За умовами п.3.1 договору, право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі.

Пунктом 5.2 договору, зокрема, визначено до сплати за 1000 куб.м. природного газу з ПДВ 7482,61 грн.

Згідно п.6.1 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 6.3 договору, оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача поширюються вимоги підпункту 2 пункту 11 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2018р. №867 (надалі Положення) в частині відкриття рахунків із спеціальним режимом використання;

2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п.6.1 цього договору в разі, коли на проточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу;

3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі, коли на споживача не поширюються вимоги підпункту 2 пункту 11 Положення в частині відкриття рахунків із спеціальним режимом використання;

4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від Споживача зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.

За умовами п. 8.2 договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Пунктом 10.3 договору визначено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.

Згідно положень розділу 12, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.11.2018 року до 30.11.2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

03.12.2018 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду №1 до договору №7015/18-БО-23, згідно якої вони виклали п. 1-12 договору у новій редакції.

Так, зокрема, відповідно до п.1.1 Договору (у редакції додаткової угоди №1), постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.

За умовами п. 2.1 Договору (у редакції додаткової угоди №1), згідно якого постачальник передає споживачу з 01.11.2018 року по 30.04.2019 року (включно) замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 1682,00 тис.куб.м.

Згідно п. 5.1 Договору (в редакції додаткової угоди №1), оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом розрахункової періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Водночас, у відповідності до п. 5.3 Договору (у редакції додаткової угоди №1), оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача поширюються вимоги підпункту 2 пункту 11 Положення в частині відкриття рахунків із спеціальним режимом використання;

2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п.5.1 цього договору;

3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі, коли на споживача не поширюються вимоги підпункту 2 пункту 11 Положення в частині відкриття рахунків із спеціальним режимом використання; Кошти, які надійшли від споживача на рахунок із спеціальним режимом використання, відкритий в установі уповноважених банків, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором;

4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.

За умовами п. 7.2 (у редакції додаткової угоди №1), у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, зазначеною додатковою угодою було змінено строк дії договору, а саме, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2019 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. (п.11.1 Договору в редакції додаткової угоди №1)

18.12.2018 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду №2 до договору №7015/18-БО-23, згідно якої вони виклали п. 2.1 договору у новій редакції, згідно якого постачальник передає споживачу з 01.11.2018 року по 30.04.2019 року (включно) замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 1832,897 тис.куб.м.

20.03.2019 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду №4 до договору №7015/18-БО-23, згідно якої вони виклали п. 2.1 договору у новій редакції, згідно якого постачальник передає споживачу з 01.11.2018 року по 30.04.2019 року (включно) замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 1583,933 тис.куб.м.

На виконання умов договору №7015/18-БО-23 від 01.11.2018 року між сторонами у справі було складено 30.11.2018р. акт приймання-передачі природного газу у листопаді 2018 року на суму 1982121,47 грн., 31.12.2018р. акт приймання-передачі природного газу у грудні 2018 року на суму 2684185,02 грн., 31.01.2019р. акт приймання-передачі природного газу у січні 2019 року на суму 3013232,89 грн., 28.02.2019р. акт приймання-передачі природного газу у лютому 2019 року на суму 2226937,57 грн., 31.03.2019р. акт приймання-передачі природного газу у березні 2019 року на суму 1882303,43 грн.

Матеріали справи містять лист відповідача від 13.11.2019 року за №01-1-468, в якому просить в зв`язку з закінченням дії договору в частині постачання природного газу №7015/18-БО-23 від 01.11.2018 року, перенести переплату у сумі 25 642, 69 грн в оплату за природний газ по Договору №7716/1920-БО-23 від 02.10.2019 року.

Як вбачається із розрахунку позивача, відповідач несвоєчасно розрахувався за поставлений газ, так вартість поставленого газу у листопаді 2018 року була сплачена 22.02.2019 року, вартість поставленого газу у грудні 2018 року була сплачена 29.03.2019 року, вартість поставленого газу у січні 2019 року була сплачена 25.06.2019 року, вартість поставленого газу у лютому 2019 року була сплачена 17.09.2019 року, вартість поставленого газу у березні 2019 року була сплачена 10.10.2019 року, що ніяким чином не спростовано відповідачем.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України,ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив оплату за отриманий згідно з договором природний газ в повному обсязі, однак, з порушенням строків, встановлених договором, що підтверджується довідкою по операціях за Договором №7015/18-БО-23.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору постачання природного газу № 7015/18-БО-23 від 01.11.2018 року

При цьому, посилання відповідача про те, що оплата за отриманий природний газ здійснювалась в порядку та на умовах, визначених Постановою КМУ від 18.06.2014 року, а тому відповідач не міг самостійно впливати на порядок здійснення оплати за договором №7015/18-БО-23 від 01.11.2018 року, не беруться судом до уваги, з огляду на таке:

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України "Про теплопостачання". Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" перебачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями частини третьої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частиною четвертою, п`ятою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Таким чином, стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).

Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Аналіз приписів статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).

До аналогічного висновку дійшла і Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 16.10.20 у справі №903/918/19.

Крім того, слід зазначити, що у п.п.2 п. 5.3 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 23.11.2018, яка діяла з 03.12.2018 року, сторони передбачили, що в будь-якому випадку, відповідач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п.5.1 цього Договору.

Також судом апеляційної інстанції не беруться до уваги посилання скаржника на судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки для застосування вказаних правових висновків необхідно, щоб оплата за природний газ здійснювалась на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання або договорів про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, які у даній справі не укладались.

Отже, як зазначалося вище, у зв`язку із здійсненням відповідачем оплати за переданий газ несвоєчасно та невиконанням зобов`язання у визначений договором строк позивач нарахував відповідачу 424 120, 39 грн. пені, 83 160, 85 грн. 3% річних, 61004, 27 грн. інфляційних втрат.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Частиною другою ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно ч. 2 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п. 7.2 договору в редакції додаткової угоди № 1, сторони передбачили, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно пункту 6.1 (п. 5.1) цього договору він зобов`язується сплатити позивачу пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Так, позивач заявив до стягнення пеню в розмірі 424 120, 39 грн, з яких 34 296, 86 грн, що нараховано на суму боргу за газ, отриманий у листопаді 2018 року, 56292, 78 грн., що нараховано за грудень 2018 року, 76 972, 96 грн., що нараховано за січень 2019 року, 136 064, 87 грн., що нараховано за лютий 2019 року та 120 792, 92 грн.

Суд, перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 424120, 39 грн., з урахуванням положень п. 7.2 договору №7015/18-БО-23 (в редакції додаткової угоди №1), окремо щодо кожного акту приймання-передачі з яких допущено прострочення платежу, вважає його правильним та арифметично вірним, пеня нарахована по кожному акту приймання-передачі природного газу, а також з урахуванням проведених відповідачем оплат за природний газ, суд доходить висновку про правомірність нарахування пені у розмірі 424120, 39 грн.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.

Зокрема, частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, який суд вважає його правильним та арифметично вірним, а тому вимога про стягнення з відповідача 83 160, 85 грн. 3% річних та 61 004, 27 грн. інфляційних втрат нараховані на отриманий газ за період з листопада 2018 року по березень 2019 року підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90 % слід вказати таке.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою статті 551 ЦК України.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18).

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18 суд вказав, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена також у рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013.

Суд приймає до уваги, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, тому господарська діяльність відповідача є суспільно необхідною та відіграє особливу соціальну роль.

Відповідно до п. 1.2 договору № 7015/18-БО-23 (у редакції додаткової угоди №1) постачання природного газу використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Як пояснював відповідач, невиконання зобов`язань за договором було зумовлено тим, що джерелом для оплати за отриманий природний газ є кошти, отримані відповідачем в якості оплати за спожиту теплову енергію з боку бюджетних установ, населення та госпрозрахункових підприємств.

Також суд враховує, що згідно звіту про фінансові результати за 2019 рік, а також довідки про фінансовий стан станом на 31.12.2019 року підприємство перебуває у незадовільному фінансовому становищі.

Крім того, судом встановлено, що відповідач в повному обсязі виконав свої зобов`язання з оплати вартості отриманого природного газу, період прострочення виконання зобов`язання був незначним, а позивач не зазнав суттєвих збитків у зв`язку із несвоєчасним виконанням основного зобов`язання, доказів на спростування вказаного в матеріали справи не подано.

Крім пені позивач нарахував відповідачу та заявив до стягнення 3% річних та інфляційні витрати, що є способом захисту майнового права й інтересу позивача, яке полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від відповідача, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити позивачу.

Зважаючи на викладене, враховуючи визначені ст. 3 ЦК України засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені до 90% до 42 412 грн. В решті позовних вимог про стягнення пені суд відмовляє.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019, №912/1703/18 від 27.03.2019, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.20 у справі 909/1240/19 (909/1076/19), від 30.09.20 у справі №922/3667/19.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги вищевикладене суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог НАК „Нафтогаз України та стягнення з відповідача пені у розмірі 2750,82 грн., 3% річних у розмірі 534,66 грн. та інфляційних втрат у розмірі 919,38 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог НАК „Нафтогаз України та стягнення з відповідача пені у розмірі 42 412 грн., 3% річних у розмірі 83160, 85 грн., та інфляційних втрат у розмірі 61004, 27 грн.

При цьому, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Враховуючи вищевикладене суд не дає правову оцінку іншим доводам та запереченням учасників справи, оскільки вони не впливають на вирішення справи по суті. Водночас суд зазначає, що зміна ціни договору після його виконання в силу приписів цивільного законодавства не допускається.

При здійсненні вищевказаних висновків суд враховує, що ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд вважає за необхідне окремо наголосити, що добросовісність у правовідносинах означає здійснення сторонами заходів, спрямованих на уникнення правопорушення.

При розподілі господарських витрат суд виходить з положень пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, згідно із якими судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача без врахування зменшення такого розміру.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Комунального підприємства „Білгород-Дністровськтеплоенерго (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Перемоги, буд. 2, ) Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 42 412 /сорок дві тисячі чотириста дванадцять/ грн. пені, 83 160/вісімдесят три тисячі сто шістдесят/грн. 85 коп. 3% річних, 61 004/шістдесят одну тисячу чотири/грн. 27 коп. інфляційних витрат.

3.В решті позову відмовити.

4.Стягнути з Комунального підприємства „Білгород-Дністровськтеплоенерго (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Перемоги, буд. 2, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 8524/вісім тисяч п`ятсот двадцять чотири/грн. 28 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 21 січня 2021 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська