ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2021 року м.Дніпро Справа № 904/393/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.

Секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 (суддя Панна С.П.)

у справі № 904/393/20

за позовом ОСОБА_2 , м. Дніпро

до відповідача-1: Приватного підприємства "Алмира Групп", м. Дніпро

відповідача-2: ОСОБА_1 , м. Дніпро

про визнання недійсними рішення власника Приватного підприємства "Алмира Групп" №9/2018 від 12.09.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Приватного підприємства "Алмира Групп" та до відповідача-2: ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення власників ПП "Алмира Групп", яке оформлено протоколом №9/2018 від 12.09.2018 р., а саме в частині: "В зв`язку з продажем частки в статутному капіталі Підприємства від 12.09.2018, згідно якого ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 100% статутного капіталу Підприємства, а також всі права власника Підприємства, вважати новим власником підприємства ОСОБА_1 .. Затвердити та підписати нову редакцію статуту Підприємства", визнання недійсними реєстраційні записи в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №9027842 від 13.09.2018р. щодо реєстрації власника (засновника) ПП "Алмира Групп", та Статуту підприємства в редакції від 12.09.2018р.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 позов задоволено повністю, визнано недійсним рішення власника ПП "Алмира Групп" №9/2018 від 12.09.2018, визнано недійсними реєстраційний запис в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №9027842 від 13.09.2018 р. щодо реєстрації власника (засновника) ПП "Алмира Групп", та Статуту підприємства в редакції від 12.09.2018.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 у справі №904/393/20, згідно якої апелянт просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції всупереч відсутності повноважень у адвоката Водоп`ян О.М. на представництво інтересів ОСОБА_3 допущено в якості представника до участі в судовому процесі, що свідчить про упередженість суду та надання переваги Позивачу.

Наголошує, що судом безпідставно не було застосовано наслідки спливу строку спеціальної позовної давності до вимог позивача, передбачені п. 8 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

За твердженням скаржника, позивачем всупереч приписам ст. 13, 74 ГПК України не надано доказів щодо порушень, які могли б стати підставою для визнання рішення власника недійсним, чого не було враховано місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, зазначає про незастосування судом у даних спірних правовідносинах положень ст. 230 ЦК України, зокрема в частині того, що особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.09.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 у справі № 904/393/20 залишено без руху, та надано скаржнику у строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду докази надіслання апеляційної скарги учасникам справи.

На виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 21.09.2020 у справі №904/393/20 апелянтом до матеріалів справи надано докази надіслання апеляційної скарги учасникам справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 у справі №904/393/20, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 12.11.2020р. о 14 год. 00 хв..

29.10.2020 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 року - без змін.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.11.2020 розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 10.12.2020 о 14:30 год..

10.12.2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи №904/393/20 в порядку ч. 3 ст. 269 ГПК України.

У судовому засіданні 10.12.2020 оголошено перерву в судове засідання на 14.01.2021 о 15:30 год..

Відповідач-1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача пояснень щодо поданої апеляційної скарги не надала.

14.01.2021 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення комплексної почеркознавчої та технічного дослідження документів експертиз.

В судове засідання 14.01.2021 року з`явилися представники відповідача-2 (апелянта), відповідача-1, позивача та третьої особи.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні 14.01.2021 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача-1 підтримав апеляційну скаргу відповідача-2 та наполягав на її задоволенні. Представник позивача, в свою чергу, проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив суд оскаржуване рішення залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 12 вересня 2018 року власником ПП "Алмира Групп" ОСОБА_2 було прийнято рішення №9/2018 про продаж частки у статутному капіталі ПП "Алмира Групп" у власність ОСОБА_1 у розмірі 100% статутного капіталу, а також всі права власника підприємства (а.с.31).

Позивач, звертаючись із позовною заявою просить суд визнати недійсним рішення власників ПП "Алмира Групп", яке оформлене протоколом №9/2018 від 12.09.2018, а саме в частині: "В зв`язку з продажем частки в статутному капіталі Підприємства від 12.09.2018 року, згідно якого ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 100% статутного капіталу Підприємства, а також всі права власника підприємства, вважати новим власником підприємства ОСОБА_1 " та визнати недійсними реєстраційні записи в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №9027842 від 13.09.2018 р щодо реєстрації власника (засновника) ПП "Алмира Групп", та Статуту підприємства в редакції від 12.09.2018 р..

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач з ним не розрахувався за продаж частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Алмира Групп».

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач відповідно до статуту (в редакції, на час прийняття оскаржуваного рішення) був власником Приватного підприємства «Алмира Групп» із часткою 100% статутного капіталу (а.с.32-42), дана обставина також підтверджується зазначеним вище витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань № (а.с.49-55).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань № від 14.09.2018 13.09.2018 була проведена державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи, відповідно до якої засновником підприємства зазначено ОСОБА_1 , а керівником ОСОБА_2 (а.с.56-62).

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення власників ПП «Алмира Групп» №9/2018 від 18.09.2018, підставою для його прийняття був продаж частки в статутному капіталі підприємства відповідачу.

Суд першої інстанції, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів наявності укладеного договору купівлі - продажу частки статутного капіталу ПП «Алмира Групп» у розмірі 100%, а також будь-яких інших доказів здійснення відповідачем фактичної оплати, як то розписка, платіжне доручення, тощо, дійшов висновку, що продаж корпоративних прав учасника приватного підприємства Приватного підприємства "Алмира Групп" ОСОБА_2 фактично не відбувся, а тому спірне рішення №9/2018 від 12.09.2018 р. підлягає визнанню недійсним.

В свою чергу, оскільки суд дійшов до висновку про задоволення основної вимоги, яка полягала у визнанні недійсним рішення власника ПП "Алмира Групп" №9/2018 від 12.09.2018 р., то заявлена вимога про визнання недійсними реєстраційних записів в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №9027842 від 13.09.2018р. щодо реєстрації власника (засновника) ПП "Алмира Групп", та Статуту підприємства в редакції від 12.09.2018 р. є похідною і також підлягає задоволенню.

Апеляційний господарський суд не погоджується з даними висновками місцевого господарського суду, вважає їх передчасними та зазначає з приводу викладених в апеляційній скарзі доводів наступне.

Згідно ч. 1 ст. 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Однією із таких форм, відмінною від товариств, п. 1 ч. 1 ст. 63 ГК України визначає приватне підприємство.

Згідно зі ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЦК України визначено, що приватне підприємство діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 ГК України, власник майна має право одноосібно або спільно з іншими власниками на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання.

Згідно з ч. 1 ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.

Згідно із ч. 3 ст. 62 ГК України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту.

Відповідно до ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Згідно з ч. 5 ст. 98 ЦК України рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Таким чином, стороною у корпоративному спорі може бути, зокрема учасник підприємства, який обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Відповідно до п. п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24.10.2008 р. (далі - Постанова № 13) вирішуючи питання про те, чи є корпоративним спір, пов`язаний із визнанням недійсними рішень загальних зборів товариства, судам необхідно враховувати суб`єктний склад учасників спору та підстави, якими обґрунтовується відповідна вимога. Судам необхідно враховувати, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи може бути невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства (правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 20.02.2018р. у справі № 925/706/17, від 27.02.2018р. у справі № 918/92/17, від 18.04.2018р. у справі № 912/2562/16, від 24.10.2019р. у справі № 927/807/18).

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В свою чергу, як визначено п. 11, 19 Постанови № 13 при вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. При цьому, для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019р. у справі № 916/1134/18.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для оскарження рішення власників ПП «Алмира Групп» №9/2018 від 18.09.2018, позивачем визначено не укладення правочину щодо продажу частки в статутному капіталі підприємства відповідачу-2 та нездійснення розрахунку останнім за придбані корпоративні права.

У своїй позовній заяві ОСОБА_2 наголошував на відсутності підстав для виникнення права власності у ОСОБА_1 , передбачених ч. 1 ст. 328 ЦК України, також зазначивши, що право позивача не було припинено на підставах, визначених ч. 1 ст. 346 ЦК України.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За приписами ч. 3 ст. 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. ст. 73 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обгрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці використовує принципи «баланс ймовірностей» або «розумна ступінь достовірності» (balance of probabilities) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) для оцінки обставин справи та доказів (див. рішення BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р.).

Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 р. у справі № 914/2505/17 зазначив, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Аналізуючи викладене, апеляційний суд констатує, що доказування не може мати абстрактне значення та грунтуватися на припущеннях, а відповідні обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені або спростовані поданими ними до суду належними доказами.

З матеріалів справи слідує, що позивач обгрунтовує свої позовні вимоги відсутністю договору відчуження частки в статутному капіталі підприємства відповідачу-2 та доказів оплати її вартості.

Разом з тим, 10.12.2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи №904/393/20 в порядку ч. 3 ст. 269 ГПК України.

До даного клопотання було долучено копію Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р., копію розписки від 12.09.2018 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виконання умов п. 2.2. Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р. (т. 2 а.с. 132-134).

Обгрунтовуючи неможливість подання зазначених доказів в суді першої інстанції заявник зазначив, що оригінали вказаних документів знаходяться в матеріалах кримінального провадження №0000369, про що ОСОБА_1 було невідомо на момент розгляду справи в господарському суді.

На підтвердження зазначених обставин, апелянтом надано копію відповіді слідчого Слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області Гавриленко А. від 25.11.2020 № 417-1/сл (т. 2 а.с. 133).

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин неподання зазначених доказів до суду першої інстанції та наявність підстав для його задоволення з огляду на те, що вказані докази підтверджують обставини, що входять до предмету доказування у даній справі та обгрунтовують заперечення відповідача-2 щодо змісту заявлених позовних вимог.

При цьому, надаючи оцінку згаданим документам, апеляційний суд зазначає, що зміст Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р. дозволяє встановити факт відчуження позивачем частки в статутному капіталі підприємства відповідачу-2, а наявність відповідної розписки засвідчує відплатність умов даного Договору та проведення розрахунків між сторонами.

Таким чином, колегія суддів констатує, що ОСОБА_2 розпорядився власними корпоративними права на свій розсуд згідно з власними майновими інтересами, відповідність волевиявлення щодо відчуження частки в статутному капіталі підприємства його внутрішній волі підтверджено укладеним Договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р. та рішенням власника ПП "Алмира Групп" №9/2018 від 12.09.2018 р. (т. 1 а.с. 31), що, в свою чергу, спростовує обставини, на які посилався позивач у своїй позовній заяві, щодо не укладення відповідного договору та відсутності факту втрати ним права власності на частку в силу положень ч. 1 ст. 346 ЦК України.

Водночас, 14.01.2021 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення комплексної почеркознавчої та технічного дослідження документів експертиз.

З даного клопотання вбачається, що позивач оспорює вчинення ним підпису на Договорі купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р. та розписці від 12.09.2018 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виконання умов п. 2.2. Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р., а також ставить під сумнів порядок складання цих документів.

Дослідивши зміст заявленого клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема: подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

При цьому, учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України).

Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Як передбачено ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Колегія суддів зауважує, що питання правомірності (дійсності) укладення Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р. не є предметом спору у даній справі.

Крім того, як вбачається з відповіді слідчого Слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області Гавриленко А. від 25.11.2020 № 417-1/сл (т. 2 а.с. 133) оригінали Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р. та розписки від 12.09.2018 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виконання умов п. 2.2. Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» від 12.09.2018р.. були долучені до матеріалів кримінального провадження №0000369 директором ПП «АЛМИРА ГРУПП».

Апеляційний суд зазначає, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи у своїй сукупності, у тому числі оскаржуване рішення власника, в якому міститься пряме посилання на укладення договору купівлі-продажу частки, а також надані в подальшому копії договору купівлі-продажу від 12.09.2018р. та розписки, свідчать про більшу вірогідність існування обставин, на які посилався відповідач-2, щодо відчуження позивачем йому частки в статутному капіталі ПП «АЛМИРА ГРУПП» на підставі зазначеного правочину, й, відповідно, непідтвердженність обставин, якими обґрунтовував позивач свої вимоги щодо недійсності рішення власника ПП "Алмира Групп" №9/2018 від 12.09.2018 р., тобто їх спростування в установленому порядку відповідачем-2, що є підставою для відмови у позові.

Стосовно заявленої позивачем вимоги про визнання недійсними реєстраційних записів в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №9027842 від 13.09.2018р. щодо реєстрації власника (засновника) ПП "Алмира Групп", та Статуту підприємства в редакції від 12.09.2018 р., апеляційний суд зазначає, що заявлена вимога про визнання недійсними реєстраційних записів є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення власника ПП "Алмира Групп" №9/2018 від 12.09.2018 р., яка з урахуванням фактичних обставин, підтверджених відповідними доказами, також не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 підлягає скасуванню у зв`язку з неповним встановленням обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

З приводу інших доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо тверджень апелянта про те, що судом першої інстанції всупереч відсутності повноважень у адвоката Водоп`ян О.М. на представництво інтересів ОСОБА_3 допущено в якості представника до участі в судовому процесі, що свідчить про упередженість суду та надання переваги позивачу, то такі твердження є особистими міркуваннями відповідача-2, які грунтуються виключно на допущеній адвокатом в Договорі про надання правової допомоги (захисту) від 17.12.2020р. технічній описці у зазначенні дати його укладення та строку його дії (п. 4.1.).

Разом з цим в матеріалах справи наявні документи, що підтверджують повноваження адвоката Водоп`ян О.М. на представництво інтересів ОСОБА_2 в Господарському суді Дніпропетровської області, а саме копія Договору про надання правової допомоги (захисту) від 17.02.2020р. (т. 1 а.с. 214-215) та оригінал ордеру (т. 1 а.с. 106).

За приписами ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно ч. 1-4 ст. 61 Господарського процесуального кодексу України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються Цивільним кодексом України, а представництва за ордером - законодавством про адвокатуру. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю або ордером має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як встановлено ч. 2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

За приписами ч. 3 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 № 41 затверджено «Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції».

Згідно п. 2 Положення ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та іншими законами України.

А відповідно до п. 5 Положення ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

За приписами п. 2 та 4 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Колегія суддів також наголошує, що допущені адвокатом сторони недоліки в оформленні документів про надання правничої допомоги не вплинули на суть та зміст правовідносин між ними: в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції приймав участь безпосередньо позивач, який підтвердив повноваження адвоката Водоп`ян О.М. і матеріали справи № 904/393/20 не містять письмової заяви ОСОБА_2 про обмеження чи припинення представництва даним адвокатом.

Таким чином, апеляційним судом відхиляються доводи в цій частині апеляційної скарги як безпідставні.

Стосовно аргументів скаржника про те, що судом не було застосовано наслідки спливу строку спеціальної позовної давності до вимог позивача, передбачені п. 8 ч. 2 ст. 258 ЦК України, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відсутності підстав для застосування даної норми у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 2 статті 258 Цивільного кодексу України була доповнена пунктом 8 згідно із Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", який набрав чинності 17.06.2018.

За приписами статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, згідно п. 8 ч. 2 зазначеної вище статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦК України господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Враховуючи те, що предметом розгляду у даній справі є визнання недійсним рішення власника Приватного підприємства "Алмира Групп" та визнання недійсними реєстраційних записів в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №9027842 від 13.09.2018р. щодо реєстрації власника (засновника) ПП "Алмира Групп", та Статуту підприємства в редакції від 12.09.2018р., то положення п.8 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вказана норма стосується виключно спорів стосовно рішень загальних зборів підприємств в формі господарського товариства, а "Алмира групп" є за своєю формою ведення діяльності приватним підприємством й до вимог про визнання недійсними рішень приватного підприємства встановлений загальний трирічний строк позовної давності.

Відносно доводів скаржника про незастосування судом у даних спірних правовідносинах положень ст. 230 ЦК України, зокрема в частині того, що особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, апеляційний суд відхиляє їх зважаючи на таке.

Згідно п. 2.12 Постанови Пленуму ВГСУ від 25.02.2016 № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути:

- невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства;

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів;

- позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Отже, оскаржуване позивачем рішення власників ПП "Алмира Групп", яке оформлено протоколом №9/2018 від 12.09.2018 р., не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України. При цьому, підстави для визнання його недійсним чітко встановлені нормами законодавства й при вирішенні відповідного спору не можуть бути застосовані положення ст. 230 ЦК України, якою визначено правові наслідки вчинення під впливом обману саме правочину.

Разом з тим, оскільки судом першої інстанції було зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, не було враховано та досліджено всі обставини та докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Так як апеляційну скаргу задоволено, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд відповідно змінює розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подачу первісного позову: судовий збір в розмірі 4 204,00 грн. за подання позову покладається на позивача, а за подачу апеляційної скарги: судовий збір в розмірі 6 306,00 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 у справі №904/393/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2020 у справі №904/393/20 скасувати.

Ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4 204,00 грн. покласти на ОСОБА_2 , м. Дніпро.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6 306,00 грн., про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.01.2021р.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко