РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2021Справа № 910/18183/20

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000"
простягнення 250528,41 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" 297552,80 грн, з яких: 297552,80 грн основного боргу, 878,44 грн інфляційних втрат та 1477,57 грн 3% річних. Також позивач просив суд покласти на відповідача 15000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 316725,42 грн, однак, відповідач здійснив лише часткову оплату поставленого товару, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 297552,80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/18183/20; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено строк для подання позивачем відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

14.12.2020 через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись серед іншого на те, що сам по собі факт передачі товару не породжує зобов`язання здійснити оплату за цей товар негайно, оскільки між сторонами не укладено відповідного договору, з положень якого б випливав такий обов`язок покупця, а закон, на думку останнього, не пов`язує виникнення зобов`язання з оплати за наданий товар з фактом його передання.

Також відповідач надав суду докази часткової оплати за отриманий товар, просив суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача у зв`язку з його неспівмірністю зі складністю розглядуваної справи та просив суд встановити додатковий строк для надання доказів оплати вартості товару.

Суд зазначає, що станом на дату розгляду справи по суті від відповідача не надійшло додаткових доказів на підтвердження оплати товару, з моменту подання відзиву на позов пройшло більше 1 місяця, а отже оскільки у відповідача було достатньо часу для подання відповідних доказів, у суду відсутні підстави для встановлення додаткових строків для їх подання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач можливістю подання відповіді на відзив відповідно до ст.166 Господарського процесуального кодексу України не скористався.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 закрито провадження у справі №910/18183/20 в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 49380,40 грн у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За видатковими накладними №910 від 29.07.2020 на суму 24780,72 грн, №940 від 31.07.2020 на суму 24901,20 грн, №994 від 13.08.2020 на суму 24380,40 грн, №1016 від 19.08.2020 на суму 23020,50 грн, №1037 від 25.08.2020 на суму 22435,50 грн, №1070 від 28.08.2020 на суму 24850,50 грн, №1105 від 05.09.2020 на суму 46659,60 грн, №1156 від 11.09.2020 на суму 25898,40 грн, №1193 від 17.09.2020 на суму 25748,40 грн, №1213 від 23.09.2020 на суму 27798,00 грн, №1255 від 29.09.2020 на суму 24901,20 грн, №1343 від 13.10.2020 на суму 24351,00 грн. позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 316725,42 грн.

Для оплати поставленого відповідачу товару позивачем були виставлені відповідні рахунки, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідачем було сплачено за поставлений товар лише 19172,62 грн, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 297552,80 грн, 3% річних та інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" підлягає задоволенню частково з таких підстав.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Юридичними фактами є такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

При цьому за приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст.181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За змістом ст.638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України).

У ч.ч.1, 2 ст.640 вказаного вище нормативно-правового акту вказано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Обставини справи свідчать, що між сторонами у спрощений спосіб укладено договір поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Тобто, з наведеного полягає, що чинним законодавством України визначено істотні умови договору поставки, такі як і істотні умови договору купівлі-продажу, до яких віднесено, зокрема, предмет та ціну.

За видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи, та у яких сторонами визначена вартість товару та його асортимент, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 316725,42 грн, що за висновками суду, свідчить про погодження між контрагентами всіх істотних умов, необхідних для договорів даного виду.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строку оплати товару сторони не встановили, між тим, за правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відтак, відповідна оплата мала бути здійснена відповідачем негайно після прийняття товару, незалежно від того, чи пред`явив йому позивач, як кредитор, пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Отже, оскільки позивач свій обов`язок щодо передачі відповідачу товару, загальна вартість якого склала 316725,42 грн, виконав належним чином, у відповідача виник обов`язок оплати вартості даного товару згідно положень ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України.

Проте, зобов`язання з оплати товару відповідачем належним чином не виконано.

Відповідачем надано до справи докази часткової оплати за отриманий товар, а саме платіжні доручення №8557 від 23.11.2020 на суму 5000,00 грн, №8963 від 30.11.2020 на суму 14380,40 грн, №8964 від 04.12.2020 на суму 15000,00 грн, №9171 від 08.12.2020 на суму 15000,00 грн та лист №08/12-1 від 08.12.2020 про зміну призначення платежу платіжного доручення №9171 від 08.12.2020, які свідчать про оплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 49380,40 грн вже після звернення позивача з розглядуваним позовом до суду, внаслідок чого ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 судом закрито провадження у справі №910/18183/20 в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Також до відзиву на позов відповідачем долучені докази про сплату боргу у розмірі 20509,30 грн (платіжні доручення №8553 від 11.11.2020 на суму 5608,10 грн, №8554 від 13.11.2020 на суму 4901,20 грн, №8555 від 16.11.2020 на суму 5000,00 грн, №8556 від 18.11.2020 на суму 5000,00 грн). Оскільки цей борг погашений відповідачем ще до звернення позивачем з відповідним позовом до суду (19.11.2020), позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доказів сплати решти основного боргу - в сумі 227663,10 грн відповідачем суду не надано, а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Також за прострочення виконання зобов`язання по оплаті поставленого товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 1477,57 грн 3% річних за період з 31.07.2020 по 06.11.2020 та 878,44 грн інфляційних втрат за період з серпня місяця 2020 року по вересень місяць 2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті товару, поставленого позивачем, то з урахуванням положень ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, вимоги останнього про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" інфляційних втрат та 3% річних є законними та обґрунтованими.

За висновками суду, розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, які надані позивачем є обґрунтованими та арифметично вірними, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у розмірі 1477,57 грн та інфляційні витрати на суму 878,44 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" підлягають частковому задоволенню.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того в позовній заяві позивач просив суд покласти на відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги №01-10-19/ю19 від 01.10.2019, який укладений між Адвокатським об`єднанням "Яр.Вал Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Обухівтара", додаткову угоду №2 від 10.11.2020 до договору про надання правової допомоги №01-10-19/ю19 від 01.10.2019, ордер серії КС №646826 від 10.11.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №7351/10 від 01.03.2019.

Відповідач вважає, що розмір цих витрат позивачем необґрунтований та неспівмірний із складністю судової справи.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проте, в порушення положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, позивач суду не надав, фактичні обсяги наданої правничої допомоги адвокатом не підтверджено. За таких обставин, суд відмовляє позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" (01133, місто Київ, вул.Є.Коновальця, будинок 29, ідентифікаційний код 31111758) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Обухівтара" (08700, Київська обл., місто Обухів(пн), вул.Київська, будинок 132/2, офіс 14, ідентифікаційний код 37850795) 227663 (двісті двадцять сім тисяч шістсот шістдесят три) грн 10 коп. основного боргу, 3% річних у розмірі 1477 (одна тисяча чотириста сімдесят сім) грн 57 коп., інфляційні витрати на суму 878 (вісімсот сімдесят вісім) грн 44 коп. та судовий збір у розмірі 3450 (три тисячі чотириста п`ятдесят) грн 29 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати на оплату професійної правничої допомоги залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257, п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.М. Смирнова