ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" січня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2617/20

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

від прокуратури - Коломійчук І.О., № 048039, дата видачі : 27.09.17;

від позивача 1 не з`явився;

від позивача 2 - Ярошенко Г.Ю. ( на підставі виписки), паспорт серія № КК045640, дата видачі : 27.07.98;, довіреність № 420093, дата видачі : 06.10.20;

від відповідача - Апальков В.В., ордер № 420093,, дата видачі : 06.10.20;

розглянувши справу за позовом Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЧУРІНА+" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 282068,49 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

07.09.2020 року позивач Котовська місцева прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Писарівської сільської ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО № 2710/20) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЧУРІНА+" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 282068,49 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.09.2020р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначенням підготовчого засідання на "06" жовтня 2020 р. о 10:30 год.

05.10.2020р. до канцелярії суду від позивача 2 надійшли письмові пояснення за вх.№26433/20, відповідно до яких позивач 2 підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.10.2020р. було відкладено підготовче засідання до 27.10.2020р. о 15:00 год.

26.10.2020р. до канцелярії суду від позивача 1 надійшла заява про визнання позову та розгляду справи за відсутності уповноваженого представника позивача 1 за вх.№28440/20.

Оскільки строк підготовчого провадження закінчується 09.11.2020р., господарський суд з метою правильного та всебічного вирішення справи та, відповідно, з метою розгляду у підготовчому засіданні питань, визначених ст. 182 ГПК України, дійшов висновку про необхідність продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

27.10.2020р. у судовому засіданні відповідач надав суду відзив на позовну заяву за вх.№28683/20, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.10.2020р. було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання до 12.11.2020р. о 10:30 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.11.2020р. було відкладено підготовче засідання до 26.11.2020р. о 09:30 год.

16.11.2020р. до канцелярії суду від прокуратури надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів за вх.№30546/20.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.11.2020р. було відкладено підготовче засідання до 03.12.2020р. о 10:15 год.

30.11.2020р. до канцелярії суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив на позовну заяву за вх.№31928/20.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.12.2020р. було закрито підготовче провадження із призначення справи до розгляду по суті на 10.12.2020р. о 12:45 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.12.2020р. було відкладено судове засідання до 11.01.2021р. о 11:30 год.

11.01.2021р. у судовому засіданні було оголошено протокольну ухвалу про перерву до 11.01.2021р. о 15:15 год.

У даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

В ході розгляду даної справи господарським судом Одеської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

11.01.2021р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

Прокуратура зазначає, що ГУ Держгеокадастру в Одеській області проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства при використанні земель сільськогосподарського призначення ТОВ «Мічуріна+», в ході якої встановлено, що ТОВ «Мічуріна+» в особі директора ОСОБА_1 , використовує земельні ділянки загальною площею 206.94 га із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, які не надані у власність, розташованих на території Писарівської сільської ради Колимського району Одеської області за межами населеного пункту, шляхом обробітку родючого шару ґрунту сільськогосподарською технікою, без правоустановчих документів.

Також зазначає, що актами № 40-ДК/7/АП/09/01-20 від 29.01.2020 про проведення перевірки дотримання земельного законодавства та обстеження ГУ Держгеокадастру в Одеській області № 40-ДК/6/АО/09/01-20 від 29.01.2020, встановлено використання ТОВ «Мічуріна+» без правоустановчих документів ряд несформованих земельних ділянок, які визначені у позовній заяві.

Також вказує, що 31.01.2020 головним державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель в Одеській області Кривошеєнко В.Є. винесено 3 протоколи, а саме: № 40-ДК/0026П/07/01/-20 про адміністративне правопорушення відносно директора ТОВ «Мічурана+» ОСОБА_1 , за порушення вимог частини б статті 211 Земельного кодексу України та статті 53-1 КУпАП, та нараховано збитки внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок у розмірі 96070,60 грн.; № 40-ДК/0027П/07/01/-20 про адміністративне правопорушення відносно директора ТОВ «Мічурана+» ОСОБА_1 , за порушення вимог частини б статті 211 Земельного кодексу України та статті 53-1 КУпАП, та нараховано збитки внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок у розмірі 94025,57 грн., які в подальшому вручені директору ТОВ «Мічурана+»; № 40-ДК/0028П/07/01/-20 про адміністративне правопорушення відносно директора ТОВ «Мічурана+» ОСОБА_1 , за порушення вимог частини б статті 211 Земельного кодексу України та статті 53-1 КУпАП, та нараховано збитки внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок у розмірі 91972,61 грн., які в подальшому вручені директору ТОВ «Мічурана+» та повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення.

17.02.2020 р. головним державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель в Одеській області Кривошеєнко В.Є. винесено постанову про закриття справи за №40-ДК/0029По/08/01/-20 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 53 і КУпАП, про вчинення директором ТОВ «Мічурана+» (код ЄРДПО :38522124) ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ), у зв`язку з тим, що завдана шкода самовільним зайняттям відповідних земельних ділянок складає 282 068,49 грн. та є значною.

Прокуратура зазначає, що відповідно до інформації відділу у Кодимському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області за вх.№85/109-20 від 02.06.2020р., спірні земельні ділянки загальною площею 206,94 га за державним актом перебували у колективній власності колишнього КСП ім. Мічуріна, та на даний час на підставі п. 21 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, перебувають у комунальній власності Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області.

Так, згідно інформації Писарівської сільської ради Кодимського району, за №02-1/185 від 05.06.2020р., рішення про надання дозволу про розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, їх погодження, а також передачі спірних земельних ділянок в оренду ТОВ «Мічуріна+» не приймалися, договори оренди землі не укладалися.

Крім того, зі змісту листів Писарівської сільської ради Кодимського району за №02-01/243 від 13.08.2018, №02-01/96 від 19.03.2019 та №02-01/336 від 06.11.2019, які були адресовані до ТОВ «Мічуріна+» зазначалось, що ТОВ «Мічуріна+» використовує земельні ділянки сільськогосподарського призначення без правоустановчих документів та не за цільовим призначенням.

Також, Писарівською сільською радою Кодимського району направлено до ГУ Держгеокадастр в Одеській області лист за № 02-01/339 від 06.11.2019 про вжиття заходів щодо припинення використання земельних ділянок без правоустановчих документів.

Крім того, відповідно до акту обстеження цільового використання земельних ділянок, які належать до адміністративного устрою Писарівської сільської ради за межами с. Писарівка Кодимського району, станом на 01.06.2020 земельні ділянки площею 206,94 га використовуються ТОВ «Мічуріна+» .

Таким чином, прокуратура вважає, що зазначені земельні ділянки використовуються ТОВ «Мічуріна+» за відсутності оформлених належним чином правовстановлюючих документів на землекористування, що не відповідає положенням ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України та є самовільним зайняттям земель державної та комунальної власності, які розташовані за межами Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, що є порушенням п. б ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України.

ТОВ «Мічуріна+» здійснено самовільне зайняття земельних ділянок загальною площею 206,094 га, що знаходиться на території Писарівської сільської ради за межами Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, та як наслідок територіальній громаді завдано відповідну шкоду.

31.01.2020 ГУ Держгеокадастр в Одеській області складено 3 протоколи про адміністративне правопорушення відносно директора ТОВ «Мічуріна+» ОСОБА_1 , в яких зафіксовано самовільне використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення зазначеним підприємством на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області.

На підставі першого протоколу про адміністративне правопорушення, державним інспектором ГУ Держгеокадастр в Одеській області, проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття ^ земельної, на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок не за цільовим призначення, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України за № 963 від 25.07.2007, згідно якої, розмір заподіяної директором ТОВ «Мічуріна+» ОСОБА_1 шкоди на площу земельних ділянок сільськогосподарського призначення 70,194 га складає 96070,66 грн.

На підставі другого протоколу про адміністративне правопорушення, державним інспектором ГУ Держгеокадастр в Одеській області, проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної, на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок не за цільовим призначення, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України за № 963 від 25.07.2007, згідно якої, розмір заподіяної директором ТОВ «Мічуріна+» ОСОБА_1 шкоди на площу земельних ділянок сільськогосподарського призначення 68,7 га складає 94025,57 грн.

На підставі третього протоколу про адміністративне правопорушення, державним інспектором ГУ Держгеокадастр в Одеській області, проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної, на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок не за цільовим призначення, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України за № 963 від 25.07.2007, згідно якої, розмір заподіяної директором ТОВ «Мічуріна+» ОСОБА_1 шкоди о на площу земельних ділянок сільськогосподарського призначення 67,2 га складає 91972,61 грн.

Таким чином, на підставі вищезазначених протоколів про адміністративне правопорушення та розрахунків, директором ТОВ «Мічуріна+» ОСОБА_1 здійснено самовільне захоплення земельних ділянко на загальну площу 206.94 га та заподіяно шкоду в розмірі 282068,94грн.

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастр в Одеській області за № 10-15-0.49-7148/2-20 від 09.07.2020, загальна сума збитків, яка заподіяна ТОВ «Мічуріна+» внаслідок самовільного зайняття несформованих земельних ділянок загальною площею 206,094 га комунальної власності, розташованих на території Писарівської сільської ради (за межами населеного пункту) Кодимського району Одеської області складає 282 068, 49 грн.

Таким чином, прокуратура вважає, що ТОВ «Мічуріна +» без достатніх на те підстав, а саме за відсутності відповідного рішення Писарівської сільської ради Кодимського району, неправомірно використовує земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 206,094 га в адміністративних межах села Писарівка Кодимського району Одеської області за межами населеного пункту.

З наведених підстав, Котовська місцева прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЧУРІНА+" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 282068,49 грн.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Щодо представництва інтересів держави в суді прокуратурою, господарський суд зазначає наступне.

Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.

Так, ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Обираючи форму представництва прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підставою представництва інтересів держави в судах є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних і інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчинюються у відносинах між ними або державою.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999р. прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів чи в чому існує загроза інтересам держави. Поняття «інтереси держави» є оціночним у кожному конкретному випадку, прокурор самостійно визначає, в чому саме відбулося або може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність її захисту.

Відповідно до п. п. 3, 4, 5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст. ст. 6, 114, 116 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Тобто, аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту ^ та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Слід зауважити, що статтею 53 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не визначено конкретних підстав, якими прокурор повинен обґрунтовуватися висновок про невиконання органом державної влади свої обов`язків щодо захисту прав та інтересів держави. При цьому, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 зі справи № 910/3486/18).

За таких обставин, у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави, та звернення до суду із позовом, що відповідає нормам національного законодавства.

Щодо позовної вимоги про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок загальною площею 206,094га, господарський суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з п. 7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно зі ст. 5 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Так, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах відносно земельної ділянки площею 206,094 га, яка знаходиться на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області (за межами населеного пункту), що належить до державної форми власності, є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру в особі територіального органу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, яке в межах своїх повноважень забезпечує реалізацію повноважень Держгеокадастру на території Одеської області.

Також згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень визначених законом приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 145 Конституції України передбачено, що права місцевого самоврядування захищаються з судовому порядку.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема:

а)розпорядження землями територіальних громад;

б)передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

в)надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною третьою статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно п. 5 ст. 16 вказаного Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

За положеннями ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Виходячи з положень наведених норм законодавства, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах щодо розпорядження земельними ділянками площею 6га, 6,5га, 10га, 14,1га, 21га, 15,6га, 9га, 19,1га, 24,1га, 22га, 3,4га, 18,094га, 21,5га, 10,5га та 5,2га, які знаходяться на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області (за межами населеного пункту) є саме Писарівська сільська рада Кодимського району Одеської області.

Між тим відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При цьому згідно положень ст. 126 вказаного Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється реєстрацією відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яка є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, відповідно до наведених вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайнятті и вказаної земельної ділянки.

Так, статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" встановлено, що самовільним зайняттям земельної ділянки - є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

За ст. 211 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Виходячи з приписів ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно з частиною другою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 3 цієї статті). Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

В даному випадку заявлені прокурором вимоги про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняті земельні ділянки, які є предметом спору, направлені на захист порушених прав держави в особі позивачів, які здійснюють повноваження власників вказаних земельних ділянок, шляхом усунення перешкод у здійсненні ними прав користування.

Завдяки негаторному позову, яким у даному випадку є заявлений прокурором позов, захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов`язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Крім того, негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому, що обумовлює непоширення на вимоги за негаторним позовом строків позовної давності.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Вирішуючи питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, необхідно враховувати, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно встановити наявність у особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Подібна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 910/2655/18.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в якості доказу самовільного зайняття відповідачем спірних земельних ділянок на момент звернення до суду із заявленим позовом прокурор послався на акт обстеження земельних ділянок за № 40-ДК/6/АО/10/01/-20, який був складений ГУ Держгеокадастру в Одеській області 29.01.2020р.

Суд звертає увагу, що прокурор не надав доказів самовільного зайняття відповідачем спірних земельних ділянок на момент подачі позову, пославшись лише на акт обстеження, який був складений більше ніж за за півроку до звернення до суду із заявленим позовом. Відтак, наданий прокурором вказаний акт обстеження не є належним та допустимим доказом, який підтверджує самовільне зайняття відповідачем на момент звернення прокурора до суду з даним позовом спірних земельних ділянок площею 206,094 га, які знаходяться на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Так, обставини щодо повернення відповідачем зазначеної земельної ділянки сільраді, а не ГУ Держгеокадастру в Одеській області, не впливають на суть спору, адже вирішальним у даному випадку є встановлення факту зайняття ТОВ «Мічуріна+» спірної земельної ділянки площею 206,094га, тобто вчинення будь-яких дій, які свідчать про фактичне використання останнім земельної ділянки на момент звернення прокурора до суду та порушення внаслідок цього використання прав ГУ Держгеокадастру в Одеській області, чого не було встановлено судом.

В свою чергу вищенаведені обставини свідчать про відсутність підстав для зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняті земельні ділянки площею 206,094га, які знаходиться на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області (за межами населеного пункту) та повернути їх Писарівській сільській раді Кодимського району Одеської області за актом приймання-передачі, оскільки спірні земельні ділянки не перебувають у користуванні відповідача на теперішній час.

Також суд зазначає, що кадастровий номер жодної із спірних земельних ділянок позивачем не визначений. Конкретне їх місце розташування, координат поворотних точок меж земельних ділянок, їх прив`язка до місцевості, або будь-які інші ознаки, які дозволяють ідентифікувати кожну з цих спірних ділянок та чітко відрізнити їх від інших земельних ділянок не визначено.

Також з матеріалів позовної заяви не встановлено, які саме обставини вказують на те , що спірні земельні ділянки використовує саме відповідач і протягом всього періоду, за який нарахована шкода, та якими саме доказами підтверджені ці обставини.

Жодних правовстановлюючих документів, які підтверджували право комунальної власності на спірні земельні ділянки, зокрема, дані про державну реєстрацію такого права комунальної власності, із якою діюче законодавство пов`язує виникнення такого права власності додано не було.

Крім того, в матеріалах справи наявні копії листів Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області №02-01/96 від 19.03.2019р., №02-01/336 від 06.11.2019р., №02-01/243 від 13.08.2018р. направлені директору ТОВ «Мічуріна+», однак відсутні докази відправлення вказаних листів на адресу ТОВ «Мічуріна+».

Отже за наведених вище обставин у суду відсутні підстави для висновку про самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки, оскільки в даному випадку саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не може бути достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття.

За наведених обставин в їх сукупності суд вважає позовну вимогу про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки безпідставною і необґрунтованою та не вбачає правових підстав для її задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення шкоди у розмірі 282 068,49грн., господарський суд вказує наступне.

Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340).

Згідно зі статтею 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно із пунктом 2 частини 2 статті 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом указаних приписів ЦК і ЗК відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК).

Предметом регулювання глави 83 ЦК є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

В силу статті 125 ЗК право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Предметом позову в цій справі є стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі статей 1212, 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою.

Господарським судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою, зокрема укладення відповідних договорів оренди з Писарівською сільскою радою та державної реєстрації такого права.

Позивачем на підтвердження своїх вимог розраховано шкоду на підставі постанови Кабінету Міністрів від 25 липня 2007 р. № 963 «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, розрахунки яких долучені до матеріалів позовної заяви.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять даних про нормативно грошову оцінку земельних ділянок, зокрема, Витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин." Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 14 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17).

Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Отже, для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, необхідно установити, зокрема, обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою. Нормативно-грошова оцінка вартості земельної ділянки є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, в т.ч. - обов`язковим доказом для встановлення площі земельної ділянки для розрахунку суми недоотриманих доходів.

У позовній заяві підставами позову прокурор зазначив, що ТОВ «Мічуріна+» здійснено самовільне зайняття земельних ділянок загальною площею 206,094 га, що знаходиться на території Писарівської сільської ради за межами Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, як наслідок територіальній громаді завдано відповідну шкоду, а тому суд вважає, що відповідач безпідставно зберіг кошти за рахунок позивача, які зобов`язаний повернути на підставі статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна (коштів) за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Враховуючи правову природу кондикційних зобов`язань (стаття 1212 ЦК України), для яких вина не має значення, важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, тобто обов`язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності.

Водночас за визначенням, наведеним у частині 1 статті 79 ЗК України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог статті 77 ГПК, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі").

У даній справі господарським судом встановлено, що земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні статті 79-1 ЗК України, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. Таким чином, розмір заявлених до стягнення позовних вимог є недоведеним.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц).

Тобто, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Слід зазначити, що через відсутність у матеріалах справи витягу із нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, акцентуючи, що виконавчі органи Писарівської міської ради мають право та можливість розраховувати нормативну грошову оцінку конкретної земельної ділянки, а витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки отримують для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні, а також для визначення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки можна отримати тільки за наявності розробленої та затвердженої відповідно до вимог законодавства технічної документації на конкретну земельну ділянку

Згідно з положеннями статті 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Господарський суд встановив, що позовні вимоги у справі, яка розглядається, Котовською місцевою прокуратурою в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області ГУ Держгеокадастру в Одеській області документально не обґрунтовані, тому суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 року у справі №5-249кс15.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

За таких обставин, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову керівника Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЧУРІНА+" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 282068,49 грн. відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 21 січня 2021 р.

Суддя С.Ф. Гут