УХВАЛА

19 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/7813/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача (прокуратури) - Савицької О. В. (посвідчення від 14.02.2020 № 054810),

відповідача-1 - не з`явилися,

відповідача-2 - Шевченка О. М. (адвокат),

розглянувши касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 (суддя Сівакова В. В.) і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 (головуючий - Чорногуз М. Г., судді Агрикова О. В., Мальченко А. О.) у справі

за позовом керівника Київської місцевої прокуратури № 9

до: 1) Київської міської ради,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОК-Сігма"

про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсною угоди та відсутнім права користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року керівник Київської місцевої прокуратури № 9 (далі - Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Київрада, Міськрада) і Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОК-Сігма" (далі - ТОВ "ФОК-Сігма", Товариство, Орендар) про: 1) визнання незаконним і скасування рішення (оформленого висновком до кадастрової справи № А-22499) постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування від 27.10.2016 про поновлення ТОВ "ФОК-Сігма" на 5 років договору оренди земельної ділянки від 27.11.2008 № 72-6-00550 (далі - договір оренди № 72-6-00550), укладеного стосовно земельної ділянки площею 0,1446 га по вул. Гарматній, 35/2 у Солом`янському районі міста Києва (кадастровий номер :69:006:0009) (далі - рішення від 27.10.2016, оспорюване рішення); 2) визнання недійсною угоди від 05.10.2017 № 322 про поновлення договору оренди земельної ділянки площею 0,1446 га по вул. Гарматній, 35/2 у Солом`янському районі міста Києва (кадастровий номер :69:006:0009) (далі - угода від 05.10.2017), укладеної між Міськрадою і Товариством; 3) визнання відсутнім у ТОВ "ФОК-Сігма" права користування земельною ділянкою площею 0,1446 га по вул. Гарматній, 35/2 у Солом`янському районі міста Києва (кадастровий номер :69:006:0009) (далі - спірна земельна ділянка), з посиланням на положення статей 16, 21, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 9, 96, 116, 124, 134, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статей 26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 4, 6, 16, 33 Закону України "Про оренду землі".

Позовна заява обґрунтовується недотриманням відповідачами передбаченої законом процедури поновлення договору оренди № 72-6-00550 у зв`язку з неналежним виконанням Орендарем обов`язку зі сплати орендної плати та використанням спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, внаслідок чого, на думку Прокурора, Товариство втратило переважне право на укладення угоди про поновлення зазначеного договору з причин звернення із заявою про його поновлення з порушенням місячного строку, а тому земельну ділянку може бути відведено ТОВ "ФОК-Сігма" лише за результатами проведення земельних торгів з урахуванням вимог містобудівного законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 (суддя Мудрий С. М.), залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 (головуючий - Скрипка І. М., судді Разіна Т. І., Тищенко А. І.), позов Прокурора залишено без розгляду на підставі пункту 1 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з тих мотивів, що прокурор у позовній заяві не обґрунтував, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, не навів визначених законом підстав для звернення до суду, отже, ця справа не належить до передбачених законом винятків, коли прокурор може звернутися до суду як позивач, тоді як твердження Прокурора про те, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) не наділена повноваженнями звертатися до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, визнано судом безпідставними, адже Держгеокадастр уповноважений представляти інтереси держави в суді, що прямо передбачено пунктом 51 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 (далі - Положення № 15).

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 (головуючий - Чумак Ю. Я., судді Кушнір І. В., Пільков К. М.) ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 скасовано, а справу направлено до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Зазначена постанова аргументована тим, що спірна земельна ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі у частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі. Отже, з матеріалів справи, змісту позовної заяви, аргументації про протиправність дій міськради, зазначеного предмета спору, характеру спірних правовідносин вбачається, що прокурор навів достатньо суджень і обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави та, відповідно, розгляду його позовних вимог по суті.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 15, 16, 182, 203, 215, 327, 792 ЦК України, статей 9, 83, 93, 124, 134, 152, 187 ЗК України, статей 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній до 16.07.2020), статей 34, 35 Тимчасового порядку передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві, затвердженого рішенням Київради від 28.02.2013 № 63/9120 (чинного до 31.05.2017) (далі - Тимчасовий порядок № 63/9120), статей 4, 14, 53, 74, 79, 86, 269 ГПК України, з урахуванням яких суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на недоведеність позивачем належними і допустимими доказами як обставин прийняття рішення від 27.10.2016 з порушенням вимог законодавства чи недотриманням встановленого порядку поновлення договору оренди землі, так і недоведеність порушення прав та інтересів держави, власника земельної ділянки - територіальної громади міста Києва в особі Київради, а також суміжних землекористувачів. При цьому апеляційний суд зазначив про: 1) недоведеність Прокурором наявності підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, оскільки, по-перше, позивач не надав доказів на підтвердження наявності у Товариства заборгованості з орендної плати станом на момент укладення угоди від 05.10.2017, що підтверджується листом Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 24.07.2018 № 581/9/26-58-12-02-05. По-друге, умовами договору оренди № 72-6-00550 не передбачено конкретного строку забудови земельної ділянки, надані позивачем акти № 18-0691-09 та № 18-1122-09 складено після прийняття оспорюваного рішення та укладення оспорюваної угоди і не підтверджують використання Орендарем земельної ділянки не за цільовим призначенням, тоді як порушенням умов договору є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, а не її невикористання для забудови. По-третє, саме по собі пропущення строку, встановленого для укладення цієї угоди, не може мати наслідком визнання її недійсною або втрату Товариством права на поновлення договору оренди; 2) те, що підстави, якими прокурор обґрунтовує втрату Орендарем переважного права на поновлення договору оренди (неналежне виконання умов договору оренди у частині внесення орендних платежів і використання земельної ділянки за цільовим призначенням) не входять до предмету доказування у цій справі, а можуть бути предметом доказування/дослідження за наявності спору між сторонами договору оренди щодо поновлення такого договору/укладення додаткової угоди про таке поновлення. У спірних правовідносинах сторони досягли домовленості щодо укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі без відповідного судового спору, тобто виявили свою добровільну згоду щодо продовження орендних правовідносин (схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/7815/18 між тими самими сторонами); 3) те, що у постанові Великої палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц викладено правову позицію про те, що договірні правовідносини виникають з моменту укладення сторонами договору оренди. Цей момент не пов`язується з моментом видання наказу про передання в оренду земельної ділянки. Отже, такий наказ не є правовстановлюючим документом, а вимога про визнання його незаконним не відповідає належному способу захисту.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся з касаційною скаргою, у якій, зазначаючи про неправильне застосування і порушення судами попередніх інстанцій положень статей 96, 116, 124, 134 ЗК України, частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній до 16.07.2020) та статей 86, 236 ГПК України, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 07.12.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі № 910/7813/18 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 19.01.2021 о 15:00.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку щодо застосування норми права, а саме частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній до 16.07.2020) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Cуду від 03.04.2019 у справі № 908/21/18, від 10.04.2019 у справі № 921/678/17-г/4 та від 04.06.2019 у справі № 910/9044/18.

Дослідивши матеріали справи і доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/7813/18 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (схожий висновок викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Водночас, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Відповідно до частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній до 16.07.2020), на неправильне застосування якої апеляційним судом до спірних правовідносин посилається скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувану постанову ухвалено судом апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норми права (частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній до 16.07.2020) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Cуду від 03.04.2019 у справі № 908/21/18, від 10.04.2019 у справі № 921/678/17-г/4, від 04.06.2019 у справі № 910/9044/18, оскільки предмет і підстави позовів у зазначених справах і справі № 910/7813/18, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, на відміну від справи № 908/21/18, за результатами розгляду якої суд першої інстанції (з яким погодився Верховний Суд) правомірно задовольнив позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Воздвижівської сільської ради від 13.11.2013 № 9 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки ПП Распопова С. В." і про зобов`язання ФОП Распопова С. В. повернути на користь держави зайняту земельну ділянку саме з підстав порушення зазначеною сільською радою норми частини 4 статті 122 ЗК України та перевищення повноважень з розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, які (повноваження) з 01.01.2013 належать Головному управлінню Держгеокадастру в Запорізькій області, виходячи при цьому зі встановлених обставин відсутності звернення орендаря після спливу строку дії договору оренди до належного орендодавця з метою продовження дії договору та укладення додаткової угоди в порядку статті 33 Закону України "Про оренду землі", а також несплати орендної плати орендарем, що свідчить про використання ним земельної ділянки без жодних правових підстав, тобто у вказаній справі додаткова угода про поновлення договору оренди землі взагалі не укладалася, то предметом позову в справі № 910/7813/18 є зокрема визнання недійсною угоди від 05.10.2017 про поновлення договору оренди № 72-6-00550, укладеної між відповідачами за добровільною згодою на підставі рішення постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування від 27.10.2016, а натомість суди попередніх інстанцій достовірно встановили як відсутність заборгованості Товариства з орендної плати станом на момент укладення оспорюваної угоди від 05.10.2017, так і недоведеність порушення Орендарем такої умови договору оренди № 72-6-00550 як використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, тобто встановлені судами фактичні обставини є протилежними.

Водночас, ураховуючи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/7815/18 (між тими самими сторонами) апеляційний суд також обґрунтовано зауважив, що підстави, якими прокурор обґрунтовує втрату Орендарем переважного права на поновлення договору оренди (неналежне виконання умов договору оренди у частині внесення орендних платежів і використання земельної ділянки за цільовим призначенням) не входять до предмету доказування у цій справі, а можуть бути предметом доказування/дослідження за наявності спору між сторонами договору оренди щодо поновлення такого договору/укладення додаткової угоди про таке поновлення, якого (спору) наразі не існує з огляду на досягнення відповідачами домовленості щодо укладення відповідної додаткової угоди без судового спору - шляхом вільного волевиявлення.

У свою чергу, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неврахування висновку щодо застосування норми частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній до 16.07.2020), викладеного у постановах Верховного Cуду від 10.04.2019 у справі № 921/678/17-г/4 та від 04.06.2019 у справі № 910/9044/18, оскільки, на відміну від справи № 910/7813/18, предметом позову в зазначених справах є визнання договору оренди земельної ділянки поновленим на той самий строк і на тих самих умовах. При цьому, залишаючи в силі рішення місцевого господарського суду про відмову в позові у справі № 910/9044/18, Верховний Суд дійшов висновку про те, що поновлення договору оренди землі в судовому порядку у передбачений статтею 33 Закону України "Про оренду землі" спосіб вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як єдиної підстави продовження орендних правовідносин, що безпосередньо випливає зі змісту зазначеної правової норми. Належним способом захисту порушеного права у цьому випадку є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання договору оренди землі поновленим за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що, власне, і може бути предметом розгляду в суді (частина 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі"). Позивачем у даному випадку обрано неправильний та неефективний спосіб захисту своїх порушених прав, що в будь-якому випадку зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (схожий за змістом правовий висновок сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 908/299/18 та від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц).

Таким чином, у цій справі та справах, на яку посилається скаржник у поданій касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону, тоді як в силу меж касаційного перегляду, передбачених статтею 300 ГПК України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведене, окрім різних предмета, підстав позову та фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, переконливо свідчить також про неоднакове правове регулювання спірних відносин у справі № 910/7813/18 і справах №№ 908/21/18, 921/678/17-г/4, 910/9044/18.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справах, на яку посилається скаржник в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження ухвалених у справі судових рішень.

Зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд цілком правомірно послався на висновок щодо застосування положень частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній до 16.07.2020) та Тимчасового порядку № 63/9120 (чинного до 31.05.2017) у подібних правовідносинах оренди земельної ділянки, яка є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, що викладений у пункті 70 постанови Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/7815/18 (зі спору між тими ж самими сторонами зі схожими предметом і підставами позову).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі № 910/7813/18.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі № 910/7813/18 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай