ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2021 р. Справа№ 911/827/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явились,

від відповідача - не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Вишгородської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року (повний текст рішення складено 05.10.2020)

у справі № 911/827/20 (суддя Щоткін О.В.)

За позовом Вишгородської міської ради

до Вишгородської районної організації української спілки ветеранів Афганістану/воїнів-інтернаціоналістів/

про визнання укладеним договору про пайову участь,-

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Вишгородська міська рада звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Вишгородської районної організації української спілки ветеранів Афганістану/воїнів-інтернаціоналістів/ про визнання укладеним договору про пайову участь.

Позов обґрунтований тим, що відповідач, як замовник об`єкта: Будівництво 136 квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями на просп. Шевченка у м. Вишгород, Вишгородського району, Київської області, в порушення вимог ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ухиляється від укладення договору про пайову участь (внесок) замовника (юридичної, фізичної особи) у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгорода.

Рішенням Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинний на час звернення позивача до суду з цим позовом порядок сплати пайової участі не передбачає обов`язкового укладення відповідного договору.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Вишгородська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято за умов не з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків викладених в рішенні встановленим обставинам справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема скаржника вважає, що місцевим господарським судом невірно визначено момент виникнення спору, неправильно застосовано норми матеріального права - з порушенням принципу дії норм матеріального права у часі. Позивач наголошує, що за загальним правилом Закон зворотної сили не має, це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам, це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які вникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. На думку скаржника розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону. Відтак на думку позивача відповідач, як замовник будівництва багатоквартирного житлового будинку мав обов`язок до реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації укласти договір про пайову участь.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Вишгородської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року у справі №911/827/20, зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року у справі №911/827/20 та призначено розгляд справи на 16.12.2020 року.

15.12.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Вишгородської міської ради, позивача у справі, надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника позивача.

Судове засідання 16.12.2020 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Мальченко А.О. у відпустці з 16.12.2020 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 року розгляд справи призначено на 20.01.2021 року.

19.01.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Вишгородської міської ради, позивача у справі, надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника позивача.

В судове засідання 20.01.2021 року представники сторін не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Позивача просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, листом від 17.03.2014 року Товариство з обмеженою відповідальність «Управління капітального будівництва», посилаючись на сертифікат відповідності закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) серія ІУ № 85 від 11.03.2014 року повідомило про закінчення будівництва 136-квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями, що розташований за адресою: Київська обл., м. Вишгород, просп. Шевченка (біля кінотеатру «Мир») (далі - об`єкт будівництва), та звернулося з проханням до Вишгородської міської ради розглянути питання про присвоєння поштової адреси зазначеному об`єкту будівництва. (а.с. 20).

В матеріалах справи наявний сертифікат відповідності закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) серія ІУ № 85 від 11.03.2014 року. (а.с. 21-23).

Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 56 від 20.03.2014 року об`єкту будівництва присвоєна поштова адреса: 07300, м. Вишгород, просп. Шевченка, будинок № 6а. (а.с. 41-43).

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.09.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015 року, у справі № 911/2679/15 за позовом Вишгородської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління капітального будівництва» про зобов`язання відповідача укласти договір про пайову участь (внесок) замовника (юридичної, фізичної особи) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгорода, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Вишгородської районної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів - інтернаціоналістів), встановлено:

- 31.05.2007 року рішенням Вишгородської міської ради № 8/13 «Про передачу земельної ділянки Вишгородській районній організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) для будівництва багатоквартирного житлового будинку на просп. Шевченка (біля кінотеатру «Мир») у м. Вишгороді» Вишгородською міською радою передано Вишгородській районній організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) в оренду земельну ділянку;

- 14.01.2013 року між Вишгородською районною організацією Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) (довірителем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Управління капітального будівництва» (повіреним) укладено договір доручення № 3 від 14.01.2013 року, згідно з яким довіритель доручає, а повірений бере на себе зобов`язання, виконувати функції замовника будівництва за умовами Основного договору по проекту « 136-ти квартирний житловий будинок з вбудованими офісними приміщеннями в м. Вишгород по проспекту Шевченка»;

- Товариством з обмеженою відповідальністю «Управління капітального будівництва» збудовано на проспекті Шевченка у м. Вишгороді 136-ти квартирний житловий будинок з вбудованими офісними приміщеннями;

- сертифікатом серії ІУ № 85 від 11.03.2014 року, виданим Державною архітектурно-будівельною інспекцією України засвідчено відповідність закінченого будівництва об`єкта - 136-квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями у м. Вишгород, просп. Шевченка, Вишгородського району, Київської області, та зазначено, що замовником об`єкта забудови є Вишгородська районна організація Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів);

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління капітального будівництва» не є замовником забудови земельної ділянки в розумінні ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а лише виконував функції замовника за договором доручення, зазначеним вище.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак судовими рішеннями, які набрали законної сили, у справі № 911/2679/15, встановлено, що Вишгородська районна організація української спілки ветеранів Афганістану/воїнів-інтернаціоналістів/ є замовником забудови 136-квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями у м. Вишгород, просп. Шевченка, Вишгородського району, Київської області.

Крім того, позивач в позові зазначає, що Державна фінансова інспекція в Київській області Актом ревізії окремих питань бюджету та окремих питань фінансово-господарської діяльності Вишгородської міської ради за період з 01.01.2013 року по 01.04.2016 року від 05.07.2016 року № 08-21/18, зокрема, встановила, що ТОВ «Управління капітального будівництва» завершено будівництво 136-квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями у м. Вишгород, просп. Шевченка, Вишгородського району Київської області, проте договори про пайову участь (внесок) з Вишгородською міською радою не укладались та пайові внески не сплачувались, що є порушенням ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і, як наслідок, призвело до недоотримання пайового внеску міським бюджетом від ТОВ «Управління капітального будівництва» в розмірі 1 622 420, 24 грн. (а.с. 24-26).

Позивач зауважує, що як у Рішенні № 56, так і в Акті ревізії забудовником об`єкта будівництва помилково визначено ТОВ «Управління капітального будівництва».

Виконавчий комітет Вишгородської міської ради 16.05.2019 року прийняв рішення № 160, яким затвердив умови договору про пайову участь замовника (юридичної, фізичної особи) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгорода з Вишгородською районною організацією української спілки ветеранів Афганістану/воїнів-інтернаціоналістів/ щодо об`єкта містобудування - «Будівництво 136 квартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями у м. Вишгород, просп. Шевченка, Вишгородського району, Київської області» (сертифікат серія ІУ № 85 від 11.03.2014 року). (а.с. 51).

Позивач, листом № 2-29/1680 від 20.11.2019 року надіслав відповідачу пропозицію щодо укладення договору про пайову участь разом із копією зазначеного рішення і примірниками договору про пайову участь. (а.с. 52-53). У доказ надсилання даного листа позивач додає копію фіскального чеку. (а.с. 59).

Отже спір у дані справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що відповідач відповіді на пропозицію Вишгородської міської ради не надав, а тому остання звернулась з відповідним позовом до суду.

Місцевий господарський суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом 30.03.2020 року, тобто після набрання чинності відповідних змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно на час звернення з даним позовом втратила чинність правова норма (ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»), яка визначає обов`язок замовника будівництва укласти договір про пайову участь в розвитку населеного пункту.

Предметом спору у справі є вимога позивача про визнання укладеним договору про пайову участь (внесок) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгород.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладання господарських договорів. За приписами статті 187 цього ж Кодексу судом розглядаються спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору.

Частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов`язковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін (ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Водночас, як правильно вказав суд першої інстанції, з 01.01.2020 року набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", якими скасовано ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно з п. 2 Розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 року № 132-IX (набрав чинності 01.01.2020), договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Тобто, з 01.01.2020 року у замовників відсутній обов`язок перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Відповідно до ст. 5 Цивільного Кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже до цивільних відносин, які виникли раніше, новий акт цивільного законодавства застосовується стосовно прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивач звернувся до суду з цим позовом 30.03.2020 року (підтверджується відбитком календарного штемпеля на конверті, у якому направлено позовну заяву до суду), тобто, після набрання чинності відповідних змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Отже на час звернення позивача до суду з даним позовом, втратила чинність правова норма (ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»), яка визначає обов`язок замовника будівництва укласти договір про пайову участь в розвитку населеного пункту.

Аналогічні висновки щодо застосування статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" при вирішення спору про укладення договору про пайову участь викладено у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 року у справі № 904/4442/19 та від 13.01.2021 року у справі №922/267/20.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків Великої палати, викладених в постановах Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 року у справі № 904/4442/19 та від 13.01.2021 року у справі №922/267/20.

Враховуючи вищевикладену правову позицію Верховного суду, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права вимагати від відповідача відшкодування збитків, завданих невиконанням відповідачем обов`язку укласти договір про пайову участь відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який виник через здійснення відповідачем, як замовником забудови земельної ділянки та, як наслідок, невиконанням відповідачем обов`язку сплатити суму коштів пайової участі.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Вишгородської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року у справі №911/827/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року у справі №911/827/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 31.08.2020 року у справі №911/827/20.

4. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/827/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.01.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз