ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року Справа № 915/1124/18

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Коновалової Є.С.

та представника позивача адвоката Архипова Д.О.

від відповідача представник не з?явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/1124/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС",

вул. Архітектора Старова, 4 Д, кв. 32, м. Миколаїв, 54046;

до Управління комунального майна Миколаївської міської ради,

вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001;

про визнання договору оренди продовженим та визнання додаткової угоди укладеною в редакції позивача

В С Т А Н О В И В:

Товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" пред?явлено до управління комунального майна Миколаївської міської ради (далі - Управління) позов про визнання продовженим договору від 05.05.2015 № 7614 оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, укладеного позивачем з Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, а також про визнання додаткової угоди про продовження указаного вище договору оренди укладеною в редакції, запропонованій позивачем:

"ДОГОВІР

про внесення змін до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності № 7614 від 05.05.2015

м.Миколаїв "_ _"____________2018 р.

Управління комунального майна Миколаївської міської ради, (надалі - Орендодавець), яке є правонаступником управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, в особі ___________________________________________________, що діє на підставі ___________________________________________, з одного боку та ТОВ "Миколаїв-Облтранс" в особі директора Цесарука О.М., що діє на підставі Статуту (надалі - Орендар), з іншого боку, уклали цей Договір про нижченаведене:

1. Продовжити термін дії договору оренди № 7614 від 05.05.2015 до 05.01.2021р;

2. Даний договір є невід?ємною частиною договору оренди та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та відповідно до п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України застосовується до правовідносин сторін, які виникли між ними до укладення цього договору, а саме з 05.03.2018р.

Орендодавець Орендар

Управління комунального майна ТОВ "Миколаїв-Облтранс"

Миколаївської міської ради".

Позов мотивовано тим, що відповідачем не розглянуто заяву позивача про поновлення зазначеного вище договору; Управління у встановленому законодавством порядку не повідомило ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" про намір використовувати предмет оренди для власних потреб; позивач після закінчення строку дії договору оренди за відсутності заперечень Управління продовжує користуватися орендованим майном та виконувати умови договору, у т.ч. сплачувати орендну плату.

1. Викладення обставин щодо руху справи.

Справа вже розглядалася судами.

Так, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2020, у задоволенні позову відмовлено з огляду на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та зобов?язання Управління продовжувати орендні правовідносини, оскільки матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів, що останнє є власником/здійснює управління нерухомими майном, має право на передачу в оренду майна, право бути орендодавцем, виконувати права та обов?язки, що випливають з орендних правовідносин, тощо. В рішенні зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що орендоване за договором від 05.05.2015 № 7614 майно належить територіальній громаді міста Миколаїв. Крім того, судом указано, що вимога позивача про визнання продовженим договору не відповідає способам захисту прав, передбаченим ст. 16 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 указані вище рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані повністю, і дану справу направлено в Господарський суд Миколаївської області на новий розгляд.

При цьому Верховний Суд зазначив, що в матеріалах справи наявні докази, що суперечать висновкам судів щодо відсутності права власності на нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 157,4 кв.м по вул. Шевченка, 22/7 (до 13.03.2015 по вул. Потьомкінській, 81/83) у територіальної громади м. Миколаїв; ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції наведені докази у їх сукупності не дослідили, належної оцінки їм не надали та не усунули наявні суперечності. Зокрема, з цією метою суди не встановили на якій підставі у рішенні виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 180 від 13.03.2015 та у технічних паспортах на нежитлову будівлю за адресою вул. Шевченка, 22/7 зазначено власником територіальну громаду м. Миколаїв.

Ураховуючи, що за результатом автоматизованого розподілу даної справи, проведеного 28.04.2020 відділом документального забезпечення Господарського суду Миколаївської області, головуючим суддею в даній справі призначено Давченко Т.М., ухвалою від 04.05.2020 прийнято дану справу до провадження та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, а також розглянути справу у розумний строк, тривалість якого обумовлюється запровадженням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу "COVID-19" та введенням Урядом України протиепідемічних заходів.

З огляду на впровадження постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в редакції постанови від 04.05.2020 № 343) (далі ? постанова № 211) на період з 12.03-22.05.2020 на всій території України карантину, а також на запровадження з 16.03.2020 на території адміністративної будівлі Миколаївської обласної ради, в якій розташований Господарський суд Миколаївської області, обмежувальних та профілактичних заходів (згідно розпорядження від 13.03.2020 № 35-р голови Миколаївської обласної ради "Про заходи щодо недопущення поширення випадків захворювань, спричинених новим коронавірусом"), ? з 16.03.2020 доступ громадян та учасників судового процесу до Господарського суду Миколаївської області було обмежено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови № 211, зокрема, продовжено карантин до 22.05.2020 із послабленням частини карантинних обмежень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" з 22.05.2020 до 22.06.2020 продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою № 211, а також вирішено про послаблення протиепідемічних заходів на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією.

Ураховуючи викладені обставини, зокрема, послаблення з 11.05.2020 карантинних заходів та подальше відновлення доступу громадян до приміщення Господарського суду Миколаївської області; беручи до уваги тривалість знаходження справи у провадженні суду, ухвалою від 03.09.2020 призначено дану справу до розгляду в підготовчому засіданні на 29.09.2020, а також запропоновано учасникам справи подати пояснення та/або міркування щодо обставин, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.04.2020 у даній справі.

Ухвалою від 29.09.2020, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження у справі та відкладено підготовче засідання на 04.11.2020, проте в указану дату засідання не відбулося у зв?язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, про що сторонам направлено відповідне повідомлення від 03.11.2020.

Ухвалою від 09.11.2020, з урахуванням ухвали від 23.11.2020 про виправлення описки, підготовче засідання призначене на 10.12.2020.

Ухвалою від 10.12.2020, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.12.2020, про що представників сторін повідомлено належним чином під звукозапис.

В судовому засіданні в даній справі 22.12.2020 оголошено перерву до 26.01.2021.

2. Правові позиції сторін.

Відповідач у відзивах від 03.12.2018 та від 03.11.2020 на позовну заяву позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, так як:

1) у зв?язку з виявленням технічної помилки при визначенні адреси об?єкта оренди, наказом управління комунального майна Миколаївської міської ради від 01.07.2015 № 185/03, наказ від 23.04.2015 № 132/03 визнано таким, що втратив чинність, а договір оренди від 05.05.2015 № 7614, укладений між управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС", ? визнано недійним з моменту укладання;

2) об?єкт оренди не належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, не визначений шляхом державної реєстрації нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що унеможливлює передачу управлінням комунального майна Миколаївської міської ради права оренди нерухомого майна і набуття ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" такого права;

3) договір оренди комунального майна від 05.05.2015 року є неукладеним, у зв?язку з тим, що відсутня істотна умова даного договору ? об?єкт оренди.

ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" у відповіді від 14.12.2018 на відзив зазначило про незгоду з доводами відповідача.

Позивач зазначає, що відповідач протягом всього строку дії договору оренди приймав від позивача орендну плату та не висловлював зауважень щодо виконання умов договору; наказ № 185/03 від 01.07.2015 не тягне за собою правових наслідків та не впливає на дійсність договору, оскільки наказ від 23.04.2015 № 132/03 повністю реалізовано та укладено договір оренди від 05.05.2015 № 7614. Також, позивач зазначає, що п. 2 наказу від 01.07.2015 № 185/03 суперечить вимогам ч. 1 ст. 229 ЦК України.

На думку позивача, фактична наявність майна, переданого в оренду за договором від 05.05.2015 № 7614, та його належність до комунальної власності підтверджується наявними у справі доказами.

Управління в запереченнях від 26.12.2018 зазначило, що наказ від 01.07.2015 № 185/03 станом на 26.12.2018 не оскаржувався та є чинним, у зв?язку з чим доводи щодо прийняття цього наказу з порушенням вимог чинного законодавства є суб?єктивною думкою.

Відповідач також зазначив, що ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" не надано до суду будь-яких правовстановлюючих документів, що підтверджують виникнення, перехід речових прав на нерухоме майно за територіальною громадою чи за будь-якою іншою фізичною чи юридичною особою на спірний об?єкт; об?єкт за договором оренди комунального майна від 05.05.2015 не був визначений як об?єкт цивільно-правових відносин, шляхом здійснення його державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що, в свою чергу, унеможливлює передачу Управлінням права оренди на неіснуючий об?єкт нерухомого майна, і набуття ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" такого права. Разом з цим, "навіть за умови існування об?єкта оренди" спірний договір оренди суперечить ст. 319 ЦК України та ч. 1 ст. 761 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, ? оскільки орендодавець на момент укладення договору не був власником майна і на даний не є власником майна.

Інших документів по суті справи від сторін не надійшло.

Від відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, представник у засідання не з?явився.

3. Викладення фактичних обставин справи

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 180 від 13.03.2015 "Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради" нежитловим приміщенням першого поверху по вул. Потьомкінській, 81/83 (літ. А-1 прим. №1-1, № 1-2, заг. площ. 157,4 кв.м), які належать територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, надано нову адресу: вул. Шевченка, 22/7.

Наказом від 23.04.2015 № 132/03 "Про використання майна міської комунальної власності" Управлінням з використання та розвитку комунальної власності вирішено укласти договір оренди на нежитлові приміщення першого поверху по вул. Шевченка, 22/7 загальною площею 157,4 кв.м з ТОВ "Миколаїв-Облтранс" для використання під виготовлення друкованої продукції вітчизняного виробника терміном на 2 роки 11 місяців.

У подальшому між Управлінням (орендодавцем) та ТОВ "Миколаїв-Облтранс" (орендарем) укладено договір від 05.05.2015 № 7614 оренди нерухомого майна або індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності (далі ? договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, керуючись наказом орендодавця або балансоутримувача (відповідно до положення) від 23.04.2015 №132/03, нежитлове приміщення (будівля, споруда) площею 157,40 кв.м, розміщене за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 22/7 на 1 поверсі (ах) будинку, вартість якого визначена згідно з висновками експерта і становить за (експертною оцінкою, залишковою вартістю) 116800,00 грн. Майно передається в оренду з метою використання виготовлення друкованої продукції вітчизняного виробництва.

Згідно з п. 10.1 договору договір укладено строком на 2 роки 10 місяців, що діє з 05.05.2015 до 05.03.2018 включно.

Пунктом 10.5. договору сторони погодили, що у разі закінчення строку дії договору, останній продовжується шляхом укладання додаткової угоди за умови письмового звернення орендаря відповідно до вимог положення.

05.05.2015, відповідно до акту приймання-передачі нежитлового приміщення по договору оренди від 05.05.2015 № 7614, орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення, розташоване на території ТОВ "Центральний 1", р-н міста: Центральний, за адресою вул. Шевченка, 22/7 площею 157,4 кв.м.

01.07.2015 наказом Управління № 185/03 "Про використання нежитлових приміщень міської комунальної власності" у зв?язку з виявленою технічною помилкою при визначенні адреси об?єкта оренди по вул. Шевченка, 22/7, вирішено вважати таким, що втратив чинність наказ Управління від 23.04.2015 № 132/03 щодо укладення договору оренди нежитлових приміщень по вул. Шевченка, 22/7 площею 157,4 кв.м з ТОВ "Миколаїв-Облтранс"; визнати договір оренди № 7614 від 05.05.2015 недійсним з моменту укладення.

13.03.2018 ТОВ "Миколаїв-Облтранс" звернулось до Управління з заявою № 13/03 та проектом додаткової угоди про внесення змін до договору оренди індивідуально визначеного майна, в якій просило продовжити термін дії договору оренди від 05.05.2015 № 7614 строком на 2 роки 10 місяців на тих самих умовах. Заява отримана та зареєстрована у відділі Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради 14.03.2018 за № 341/КМ/18.

22.08.2018 Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради було направлено на адресу позивача лист № 636/10.01.-07/18, в якому відповідач зазначив, що договір оренди нежитлових приміщень по вул. Шевченка, 22/7 визнаний недійсним з моменту укладення. Нежитлові приміщення по вул. Шевченка, 22/7 не є об?єктом комунальної власності територіальної громади м. Миколаїв. Питання продовження договору не може бути розглянуто, оскільки відсутній предмет оренди.

19.10.2018 Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради було направлено на адресу позивача лист № 2366/10.01-07/18, в якому відповідач зазначив, що договір оренди нежитлового приміщення по вул. Шевченка, 22/7 відсутній. Кошти, які надходили до управління від ТОВ "Миколаїв-Облтранс" зараховуються на діючий договір оренди № 7592 від 12.02.2015.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2019 у справі №915/1809/18, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.07.2019, наказ Управління з використання та розвитку комунальної власності від 01.07.2015 № 185/03 визнано незаконним та скасовано.

4. Щодо права власності на об?єкт оренди.

Відповідач стверджує, що об?єкт оренди за договором не належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що свідчить про те, що і сам договір оренди є неукладеним.

Отже, дослідженню судом підлягає питання наявності або відсутності у територіальної громади м. Миколаєва права власності на об?єкт оренди.

До матеріалів справи надано два технічні паспорти: на громадський будинок - нежитлову будівлю за адресою вул. Шевченка, 22/7, м. Миколаїв, виготовлені Миколаївським міжміським БТІ станом 03.03.2015 та 20.03.2015. В графі "власник" зазначено "територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради".

Згідно з інформацією КП ММБТІ від 09.11.2018 та відповідно до паперових носіїв реєстраційної справи станом на 30.12.2012 право власності на нерухоме майно за адресою вул. Шевченка, 22/7, м. Миколаїв не реєструвалось. Здійснити технічну інвентаризацію об?єкту нерухомості за адресою м. Миколаїв, вул. Шевченка, 22/7 неможливо в зв?язку з тим, що за цією адресою об?єкта нерухомого майна не виявлено.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна за адресою вул. Шевченка, 22/7, м. Миколаїв право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження не зареєстровано.

Відповідно до службової записки відділу оренди комунального майна №49/10.01/33/18 від 07.11.2018 щодо надання інформації про власника нежитлових приміщень по вул. Шевченка, 22/7 зазначені приміщення не обліковуються серед об?єктів, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Миколаїв та не перебувають на бухгалтерському обліку у жодного з підприємств, установ та організацій комунальної форми власності.

На замовлення позивача під час розгляду даної справи ПП "Експертний центр "Поділля" надано висновок експертного дослідження від 26.12.2018, за результатами якого встановлено, що досліджуваний об?єкт - нежитлова будівля літ А-1, що розміщена за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 22/7 є нерухомим майном, за розмірними (зовнішній розмір будівлі та розмірами вбудованих приміщень) та конструктивними характеристиками, - відповідають відомостям, що зазначені в технічному паспорті КП ММБТІ від 20.03.2015, але в паспорті КП ММБТІ не наведена перегородка, що поділяє приміщення 2 на два інших приміщення, також в плані БТІ не зазначена оглядова яма. Розміри земельної ділянки в цілому відповідають зазначеному в паспорті КП ММБТІ, наявні розбіжності пояснюються похибками при проведенні лінійних вимірів.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1, право власності зареєстровано за фізичною особою ОСОБА_1 та ПП фірма "Юнікс-Трейд Ко".

Позивачем на підтвердження сплати орендних платежів за спірним договором надано платіжні доручення (а.с. 28-65, т. 1) з призначенням платежу: оренда нежитл. приміщень згідно з договором № 7592, № 7614.

Відповідно до службової записки відділу оренди комунального майна № 51/10.01/33/18 від 07.11.2018, договір оренди нежитлового приміщення по вул. Шевченка, 22/7 визнано недійсним з моменту укладення, у зв?язку з чим нарахування орендної плати за зазначеним договором не здійснювалось. Грошові кошти, отримані від ТОВ "Миколаїв-Облтранс" за оренду майна, автоматично зараховувались на діючий договір оренди нежитлового приміщення по вул. Адміральській, 23/2. Крім того, у службовій записці також зазначено, що ТОВ "Миколаїв-Облтранс" здійснювало платежі без отримання рахунків з боку управління та коригування орендної плати на індекс інфляції.

Згідно поданої позивачем під час нового розгляду справи Інформаційної довідки від 29.09.2020 № 226009339 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за територіальною громадою м. Миколаєва зареєстроване право власності на гараж літ. Б по вул. Шнеєрсона, 22 у м. Миколаєві.

Позивач, у відповідності до ст. 101 ГПК України, звернувся до судового експерта з замовленням про проведення судової експертизи; На розгляд та вирішення експерта поставлене питання: «Чи є нежитлова будівля по вул. Шевченка, 22/7 у м. Миколаєві та будівля гаражу літ, Б по вул. Шнеєрсона, 22 у м. Миколаєві одним і тією-ж будівлею?»

На замовлення позивача під час нового розгляду даної справи ПП "Експертний центр "Поділля" надано висновок експертного дослідження від 20.04.2020, згідно якого нежитлова будівля розміром 20,60x9,60 м висотою 4,5 м, площею забудови 197,8 кв.м., будівельним об`ємом 890 м3, що, розміщена за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, 22/7, та нежитлова будівля гаражів літ Б-1, розміщена за адресою: м. Миколаїв, вул. Шнеєрсона, 22 ? є однією й тією-ж будівлею.

Суд також звертає увагу на те, що у рішенні виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 180 від 13.03.2015 "Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради", у технічних паспортах на орендовану нежитлову будівлю зазначено, що власником нежитлового приміщення літ. А-1 загальною площею 157,4 кв.м по вул. Шевченка, 22/7 (до 13.03.2015 по вул. Потьомкінській, 81/83) у м. Миколаїв зазначена територіальна громада м. Миколаїв в особі Миколаївської міської ради.

Викладеним спростовуються твердження відповідача щодо відсутності права власності на нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 157,4 кв.м по вул. Шевченка, 22/7 (до 13.03.2015 по вул. Потьомкінській, 81/83) у територіальної громади м. Миколаїв.

Окрім іншого, суд також звертає увагу на те, що у технічних паспортах від 03.03.2015 та 20.03.2015 зазначено про будівництво нежитлової будівлі у 1972 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст.182 ЦК України).

Так, Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, встановлює, що така державна реєстрація прав є обов?язковою.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За положеннями ч. 3 наведеної статті Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, зокрема, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов?язкової реєстрації.

Ураховуючи те, що нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 157,4 кв.м по вул. Шевченка, 22/7 (до 13.03.2015 по вул. Потьомкінській, 81/83) було збудоване у 1972 році, речові права на таке майно виникли до набрання чинності Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і не підлягали обов?язковій реєстрації.

Отже, відсутність державної реєстрації не свідчить про відсутність права комунальної власності на нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 157,4 кв.м по вул. Шевченка, 22/7 у м. Миколаїв.

З урахуванням викладеного, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна за адресами вул. Шевченка, 22/7 та вул. Потьомкінській, 81/83 у м. Миколаїв не можуть бути визнаними безумовним підтвердженням відсутності у територіальної громади міста Миколаїв речових прав на спірне нежитлове приміщення.

Господарським процесуальним законодавством визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

В даному випадку суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов?язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про наявність у територіальної громади м. Миколаєва права власності на об?єкт оренди за спірним договором.

За такого судом відхиляються твердження Управління про те, що договір оренди комунального майна від 05.05.2015 є неукладеним, у зв?язку з тим, що відсутня істотна умова даного договору ? об?єкт оренди; що об?єкт оренди не належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, у зв?язку з чим неможлива передача цього об`єкту Управлінням в оренду ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" такого права.

5. Щодо правових підстав для продовження договору оренди.

Згідно зі статтею 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 759 ЦК України та ч. 1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов?язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч. 3 ст. 283 ГК України об?єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об?єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об?єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб?єктам господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" об?єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

У відповідності до ч. 1 ст. 287 ГК України орендодавцями щодо державного та комунального майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; 3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом; 4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

За приписами ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями є, зокрема, органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди є: об?єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотними умовами договору оренди є: об?єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов?язань; забезпечення виконання зобов?язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об?єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов?язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також визначені у ст. 764 ЦК України, якою встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Положення ст. 764 ЦК України передбачають таку правову конструкцію як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Наведена норма Закону визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п?ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Норма ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не вказує на те, що відповідна вимога про припинення чи зміну договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов?язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов?язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 914/433/16, від 09.04.2019 у справі № 904/3415/18, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17 та від 03.04.2019 у справі № 911/928/18.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів".

У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі "Стретч проти Об?єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії" встановлено, що особа (орендар) мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження договору оренди і в цілях ст. 1 Першого протоколу таке сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав, наданих їй муніципалітетом за орендним договором, та зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" зазначено, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об?єктом правового захисту згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Ураховуючи викладені положення законодавства та правові висновки, а також те, що: 1) пунктом 10.5 договору оренди сторони погодили, що у разі закінчення строку дії договору, останній продовжується шляхом укладання додаткової угоди за умови письмового звернення орендаря відповідно до вимог положення; 2) що позивач 13.03.2018 звернувся до відповідача з заявою та проектом додаткової угоди про внесення змін до договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах; 3) що Управлінням у місячний термін після закінчення строку дії договору не надано позивачу заперечень щодо продовження дії цього договору, ? суд визнає, що в даному випадку наявні підстави для визнання спірного договору поновленим на тих самих умовах та на той самий строк.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов?язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Наслідком вирішення господарського спору повинно бути відновлення порушеного (невизнаного, оспорюваного) права чи охоронюваного законом інтересу у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов?язку в натурі; зміна правовідношення тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб?єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, зазначені норми визначають об?єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов?язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб?єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Продовження договору оренди в судовому порядку в передбачений договором спосіб вимагає не тільки встановлення судом юридично значимих умов, що свідчать про продовження орендних правовідносин, а й необхідності укладення додаткової угоди як підстави продовження орендних прав і обов?язків, що було передбачено погодженим сторонами пунктом 10.5 договору.

Отже, суд зауважує, що у такому випадку належним способом захисту порушеного права є позов про визнання продовженим договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах шляхом оформлення (укладення) відповідного додаткового договору, оскільки сама по собі вимога про визнання продовженим договору оренди не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу вказівки умов договору оренди на обов`язковість оформлення поновлення договору саме шляхом укладення додаткового договору.

Суд встановив наявність усіх підстав для визнання договору продовженим на тих самих умовах та на той самий строк, що тягне за собою визнання додаткового договору укладеним на умовах, запропонованих позивачем.

Отже, позов ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" належить задовольнити.

Згідно ч. 9 ст. 238 ГПК України, у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір ? умови, на яких сторони зобов?язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 187 ГК України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Позивачеві, як і суду, достеменно не відома дата набрання чинності цим рішенням суду, що пов?язано з можливістю перегляду рішень апеляційною інстанцією. В запропонованому позивачем проекті договору серед реквізитів договору вказано рік 2018 (з огляду на рік звернення до суду з даним позовом) та залишено порожнім місце для зазначення дня і місяця укладення договору.

Суд, не допускаючи проявів надмірного формалізму, вважає за можливе викласти резолютивну частину рішення з текстом визнаного укладеним договору в відмінній від наведеної позивачем редакції, яка, проте, відповідає вимогам закону та змісту судового рішення, а саме без вказівки на дату договору.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У судовому засіданні 26.01.2021, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" задовольнити повністю.

2. Визнати договір від 05.05.2015 № 7614 оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" та Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, шляхом визнання укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" та Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради договору про внесення змін до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності № 7614 від 05.05.2015 в такій редакції:

"ДОГОВІР

про внесення змін до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності № 7614 від 05.05.2015

м. Миколаїв "_ _"____________ р.

Управління комунального майна Миколаївської міської ради, (надалі - Орендодавець), яке є правонаступником управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, в особі ___________________________________________________, що діє на підставі ___________________________________________, з одного боку та ТОВ "Миколаїв-Облтранс" в особі директора Цесарука О.М., що діє на підставі Статуту (надалі - Орендар), з іншого боку, уклали цей Договір про нижченаведене:

1. Продовжити термін дії договору оренди № 7614 від 05.05.2015 до 05.01.2021р;

2. Даний договір є невід?ємною частиною договору оренди та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та відповідно до п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України застосовується до правовідносин сторін, які виникли між ними до укладення цього договору, а саме з 05.03.2018р.

Орендодавець Орендар

Управління комунального майна ТОВ "Миколаїв-Облтранс"

Миколаївської міської ради".

3. Копії даного рішення направити учасникам справи на адреси, зазначені у вступній частині рішення.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 28.01.2021.

Суддя Т.М. Давченко