ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 січня 2021 року Справа № 903/899/20

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/899/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОЦ «Ковельський+» до фізичної особи-підприємця Тарасюка Андрія Володимировича про стягнення 68979,84 грн.,

ВСТАНОВИВ:

26.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОЦ «Ковельський+» надіслало на адресу суду позов до фізичної особи-підприємця Тарасюка Андрія Володимировича про стягнення 68979,84 грн. заборгованості, в т.ч.: 58000,00 грн. основного боргу, 10292,04 грн. пені, 687,80 грн. 3% річних.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору суборенди нежитлового приміщення №8 від 01.06.2019.

Ухвалою суду від 03.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ухвалу суду отримав 17.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень №199.

Строк для подання відзиву - до 04.01.2021 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Згідно ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2019 між ТОВ «ТОЦ «Ковельський+» (Позивач) та фізичною особою-підприємцем Тарасюком Андрієм Володимировичем (Відповідач) укладено договір суборенди нежитлового приміщення № 8 (далі- договір, а.с.7-11).

Згідно п.1.1 якого Позивач зобов`язувався передати у тимчасове платне користування (оренду) приміщення загальною площею 505,0 кв.м., яке знаходяться на першому поверсі будівлі за адресою м. Луцьк, вул. Ковельська 22.

Вартість Приміщення за відновною вартістю становить 16075000,00 грн. і підлягає індексації відповідно до чинного законодавства (п.1.2. договору).

Відповідно до п.1.3 договору приміщення знаходиться в належному технічному стані і придатне до використання за цільовим призначенням, вказаним у п. 2.1.

У відповідності до п. 3.1. Договору - строк дії Договору з 01 червня 2019р. по 01 грудня 2021р.

Згідно п. 4.1. Договору орендна плата становить 50 500,00 грн. в місяць без ПДВ. Орендна плата починає нараховуватися в день закінчення проведення опоряджувальних робіт Суборендарем у Приміщенні - 01.08.2019 і нараховується до дня підписання Сторонами Акту приймання-передачі Приміщення з орендного користування.

Приміщення за актом приймання-передачі з орендного користування не повернене.

Відповідно до п.п.4.2-4.3 договору, Суборендар зобов`язаний вносити орендну плату та інші платежі, передбачені Договором у безготівковій або, за згодою сторін, в іншій формі на розрахунковий рахунок Орендаря, вказаний у Договорі в гривнях України. Орендна плата вноситься до 10-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Розмір орендної плати до 01.05.2020 залишається не змінним, надалі - може змінюватися Орендарем в односторонньому порядку два рази раз на рік.

Згідно п.п.5.1-5.2 договору, Приміщення повинно бути передане Орендарем та, відповідно, прийняте Суборендарем протягом 10 календарних днів після підписання Сторонами цього Договору. Передача Приміщення здійснюється уповноваженими представниками сторін з оформленням акту приймання-передачі Приміщення, який підписується обома Сторонами і є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно п.п.7.1.-7.3 договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. У всіх випадках порушення Суборендарем будь-яких своїх зобов`язань, які випливають із Договору, збитки відшкодовуються у повній сумі понад штрафні санкції.

За несвоєчасне або неповне внесення Суборендарем платежів, передбачених Договором, Суборендар сплачує штрафну неустойку (пеню) в розмірі 0,5 % (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період заборгованості) від простроченої суми за кожен день заборгованості.

Згідно п.7.9 договору, у випадку прострочення виконання Суборендарем грошових зобов`язань за Договором, Суборендар згідно ст. 625 ЦК України сплачує за час прострочення один відсоток в день.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв вказане приміщення в суборенду, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.06.2019 (а.с.12).

Як слідує з матеріалів справи, за період з 01.08.2019 по 01.03.2020 орендна плата становить 353500,00 грн.

В рахунок сплати орендної плати Відповідачем сплачено 295500,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 106 від 01.10.2019 на суму 50500,00 грн., № 115 від 05.11.2019 на суму 35000,00 грн., № 116 від 08 листопада 2019 на суму 15 500,00 грн., № 114 від 21.11.2019 на суму 10 000,00 грн., № 120 від 27.12.2019 на суму 15 000,00 грн., № 122 від 31.01.2020 на суму 34 000,00 грн., № 123 від 31.01.2020 на суму 33200,00 грн., № 125 від 03.02.2020 на суму 15 100,00 грн., № 127 від 11.02.2020 на суму 46 000,00 грн., № 132 від 26.02.2020 на суму 41 200,00 грн. (а.с.13-22).

Отже, заборгованість Відповідача по сплаті орендної плати станом на день подання позову становить 58000,00 грн.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Згідно п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Суборенда - це передача орендованої нерухомості (майна) в оренду третій особі.

За договором суборенди Орендар за згодою орендодавця передає на певний строк частину або все найняте ним приміщення у користування суборендарю.

Відповідно до ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у певні періоди заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань, а також процентів річних, та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Приписами ст. 216-218 ГК України, передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як слідує із матеріалів справи, зобов`язання з оплати за суборенду приміщення відповідач не виконав у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 4.3. Договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення пені у розмірі 10292,04 грн. (п.7.3 договору) та 1% річних у розмірі 687,80 грн. (п.7.9 договору).

Суд перевіривши методику та правильність розрахунків позивача щодо нарахування 1% річних та пені, погоджується з ними частково.

Вважає, що останні підставні та підлягають до часткового задоволення в сумі 680,82 грн. - 1% річних та 8661,16 грн. пені, в іншій частині стягнення пені в розмірі 1630,88 грн. та стягнення 1% річних в сумі 6,98 грн. слід відмовити, оскільки останні безпідставно нараховані, з огляду на наступне.

Щодо нарахування 1% річних.

За період з 27.12.2019 по 10.01.2020 (сума боргу 76000,00 грн.) 1% річних становить 31,18 грн., а не 31,23 грн.

Щодо періоду нарахування з 11.01.2020 по 30.01.2020 (сума боргу 126500,00 грн.) слід нараховувати з 13.01.2020, оскільки 11.01.2020 - вихідний день (субота), а отже за період з 13.01.2020 по 30.01.2020 1%% річних становить 62,21 грн.

Щодо нарахування пені.

За період з 13.12.2019 по 26.12.2019 позивачем нараховано пеню на суму боргу 76000,00грн. в розмірі 787,07 грн., а згідно розрахунком суду пеня за вказаний період становить 942,41 грн. (на суму боргу 91000,00 грн.), однак до задоволення не підлягає, оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог.

Щодо періоду нарахування з 11.01.2020 по 30.01.2020 (сума боргу 126500,00 грн.), слід нараховувати з 13.01.2020, оскільки 11.01.2020 - вихідний день (субота), а отже за період з 13.01.2020 по 30.01.2020 пеня становить 1679,75 грн.

Суд перевіривши методику та правильність розрахунків позивача щодо нарахування пені на суму боргу 7500,00 грн. та 50500,00 грн., вважає, що на суму 7500,00 грн. слід нараховувати пеню за період з 26.02.2020 по 26.08.2020, що становить 591,80 грн. та на суму 50500,00 грн. за період з 11.03.2020 по 09.09.2020, що становить 3791,64 грн. (оскільки нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано).

При цьому, судом було застосовано розрахунки, здійснені за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН".

Контррозрахунку нарахування пені та 1% річних відповідачем не подано.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором суборенди нежитлового приміщення №8 від 01.06.2019 підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 67341,98 грн., в т.ч.: 58000,00 грн. заборгованість по сплаті орендної плати, 8661,16 грн. пеня та 680,82 грн. 1% річних. В решті позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору пропорційно до суми задоволених вимог в сумі 2052,09 грн. (67341,98 грн. х 2102,00 грн. / 68979,84 грн) відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Тарасюка Андрія Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОЦ «Ковельський+» (вул.Ковельська, 22, офіс 315, м.Луцьк, 43016, ) 67341,98 грн. (шістдесят сім тисяч триста сорок одна гривня дев`яносто вісім копійок) заборгованості, в т.ч.: 58000,00 грн. заборгованість по сплаті орендної плати, 8661,16 грн. пеня та 680,82 грн. 1% річних та 2052,09 грн. (дві тисячі п`ятдесят дві гривні дев`ять копійок) витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар