ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2642/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Патро", м. Київ
до Фізичної особи-підприємця Тетерядченко Тетяни Анатоліївни, м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - Рибалко О.М. (посвідчення № 5843 від 26.08.2020 р.);

відповідача - Тетерядченко Т.А. (паспорт серія № 6324 від 01.10.2020 р.)

ВСТАНОВИВ:

18 серпня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Патро" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Тетерядченко Тетяни Анатоліївни заборгованості за договором в розмірі 83128,13 грн. (з яких 46186,86 грн. - заборгованості по сплаті платежів за договором; 2910,75 грн. - пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ; 28848,86 грн. - штраф по договору, 5818,66 грн. - індекс інфляції та 3% річних. Також просить суд стягнути з Відповідача суму сплаченого судового збору.

Судом 21.08.2020 постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №922/2642/20 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 13.10.2020 р. було вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 03.11.2020 р. о 10:15. Ухвалою суду від 03.11.2020 р. було повідомлено про наступне підготовче засідання на 19.11.2020 р. о 10:15.

Ухвалою суду від 19.11.2020 було повідомлено про наступне підготовче засідання на 08.12.2020 р. о 10:30.

Представники сторін (Позивача та Відповідача), які були присутні 08.12.2020, повідомлено та постановлено відповідну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 22 грудня 2020 року о 10:30. А ухвалою суду від 22.12.2020 повідомлено про наступне підготовче засідання на 14.01.2021 р. о 11:15.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд задовольнити їх .

Представник Відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, керуючись принципом Верховенства права суд зазначає.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Відповідно до п. 6 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАТРО" (надалі - Орендар) та Фізичною особою - підприємцем Тетерядченко Тетяною Анатоліївною (надалі - Суборендар) було укладено Договір суборенди №25,07П-КА від 29.11.2019 (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Орендар передав у тимчасове користування за плату (суборенду), а Суборендар прийняв нежитлове приміщення загальною площею 72,78 (сімдесят дві цілих сімдесят вісім сотих) кв.м., що, згідно з актом прийому-передачі Об`єкта від 01.12.2019 до Договору, складається з: 52,4 (п`ятдесят дві цілих чотири десятих) кв.м торговельної площі; 20,38 (двадцять цілих тридцять вісім сотих) кв.м допоміжної площі (надалі - "Об`єкт"), що знаходиться на антресолі другого поверху нежитлової будівлі торговельного центру "КОСМОС", який розташований за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд. 144-Б (надалі - "Будівля"),

Відповідно до пункту 1.3 Договору, Об`єкт надається Суборендарю для здійснення господарської діяльності, а саме: для роздрібної торгівлі непродовольчими товарами.

Також, відповідно до пункту 1 Додатку 4 до Договору, Сторони узгодили наступний перелік товарів, продаж яких здійснюється Суборендарем на території Об`єкта, а саме: 1.1. жіночий, чоловічій та дитячий одяг; 1.2. жіноче, чоловіче та дитяче взуття; 1.3. аксесуари; 1.4. товари для дому; 1.5. постільна білизна.

У відповідності до умов пп. 5.2.2. п. 5.2. Договору, Суборендар зобов`язався своєчасно сплачувати суборендну плату та плату за утримання, у порядку визначеному Договором.

Підпунктом 1.4. Додатка №1 від 29 листопада 2019 року до Договору передбачено, що визначену Сторонами суборендну плату Суборендар зобов`язаний сплачувати Орендарю у повному розмірі, за кожен місяць суборенди, не пізніше 10 (десятого) числа поточного місяця за поточний місяць.

Підпунктом 2.3. Додатку №1 до Договору, встановлено, що плату за утримання Суборендар зобов`язаний компенсувати Орендарю у повному розмірі за кожен місяць до 10 (десятого) числа поточного місяця за поточний місяць.

Так на думку Позивача, Відповідач (Суборендар) в порушення взятих на себе зобов`язань, систематично порушував встановлені Договором терміни сплати орендних платежів та плати за утримання протягом строку дії Договору, в результаті чого, станом на день написання даної позовної заяви виникла заборгованість.

В позові зазначено, що останній платіж по суборендній платі Суборендар здійснив 24 лютого 2020 року (за лютий місяць), підтвердженням чого є Акт звірки взаємних розрахунків, а також здійснено останній платіж за утримання Суборендар здійснив 18 червня 2020 року (за червень), що також підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків.

Орендарем, в межах досудового врегулювання спору було направлено на адресу Суборендаря претензію №1 (вих. № 3 від 30.06.2020) з вимогою сплатити суму заборгованості по сплаті суборендої плати та плати за утримання Об`єкта за Договором у повному обсязі та підписати відповідні акти звірки взаємних розрахунків станом на 30 червня 2020 року. Відповіді на претензію та підписані Суборендарем акти звірки взаємних розрахунків Орендар так і не отримав.

Підпунктом 7.1.2. пункту 7.1. Договору передбачено, що у разі прострочення сплати суборендної плати та (або) плати за утримання (у повному обсязі або їх частини) у строки, що передбачені Додатком №1, строком більше ніж на 10 (десять) календарних днів, до Суборендаря застосовується додаткова відповідальність, а саме оперативно-господарська санкція у вигляді обмеження доступу Суборендарю та його представникам на територію Об`єкта. У період обмеження доступу Суборендарю та його представникам на територію Об`єкта Орендар не несе відповідальність, що покладається на зберігача, а також не несе відповідальності за понесені Суборендарем (у зв`язку із застосуванням оперативно-господарських санкцій) збитки, у тому числі за упущену вигоду, та збитки, завдані діловій репутації Суборендаря, за втрату, зникнення з будь-яких причин, псування або пошкодження розміщеного в Об`єкті майна Суборендаря та інших осіб. Застосування цієї санкції не звільняє Суборендаря від сплати суборендної плати та плати за утримання, передбачених цим Договором та не звільняє Суборендаря від сплати штрафних санкцій (неустойки (штрафу, пені) та компенсацій, передбачених Договором.

На підставі вищезазначеного Договору, скориставшись своїм правом Орендар застосував до Суборендаря оперативно-господарську санкцію у вигляді обмеження доступу Суборендарю та його представникам на територію Об`єкта. В результаті вказаних дій було сформовано акт про застосування обмеження доступу Суборендарю та його представникам на територію Об`єкта від 19.06.2020 року (надалі - "Акт").

20 липня 2020 року Орендарем було направлено Суборендарю повідомлення про притримання майна вих. № 4 яким повідомили, що доступ Суборендаря та її представників до Об`єкту та притриманого майна, яке знаходиться на Об`єкті, буде поновлено лише після сплати Суборендарем заборгованості по Договору.

Відповідно до пп. 7.1.3. Договору, у випадку застосування Орендарем обмеження доступу до Об`єкта, починаючи з 7 (сьомого) календарного дня, що відраховується починаючи з дати початку застосування Орендарем обмеження доступу Суборендарю та його представникам на територію Об`єкта (включаючи зазначену дату) при наявності заборгованості Суборендаря за Договором, Орендар має право вжити дії, що закріплені у пп. 4.1.9. та пп. 4.1.10. Договору.

Згідно з пп. 4.1.10. Договору, Орендар має право притримувати майно, яке знаходиться та (або) знаходилося на території Об`єкта, до моменту погашення Суборендарем заборгованості за Договором у повному обсязі, або реалізувати (продати) майно, що знаходиться або знаходилося на території Об`єкта, та за рахунок цього сплатити суму заборгованості Суборендаря за Договором у повному обсязі або частково, компенсувати вартість відновлення стану Об`єкту, штрафні санкції, що підлягали сплаті Суборендарем за Договором. Здійснення Орендарем передбачених цим підпунктом Договору дій не потребує додаткової згоди та (або) розпорядження Суборендаря, оскільки Сторони погодили, що підписання цього Договору є безвідкличною згодою та (або) розпорядженням Суборендаря на вчинення вищевказаних дій Орендарем.

Відповідно до умов Договору термін суборенди встановлений по 31 липня 2020 року (включно).

Підпунктом 6.1.1. пункту 6 Договору встановлено, що у частині розрахунків Договір діє до повного виконання Сторонами грошових зобов`язань за Договором, а стосовно обов`язку Суборендаря щодо повернення Об`єкта, встановленого п. 2.2., підпунктами 7.1.2.-7.1.4., п. 7.3. та п. 7.6. Договору - до повного виконання Суборендарем обов`язків, передбачених зазначеними пунктами та підпунктами Договору.

Позивач зазначає, що в порушення умов Договору, станом на 05 серпня 2020 року Суборендар не дотримався встановленого порядку повернення Об`єкту та не виконав своє зобов`язання в частині оплати суборендної плати та плати за утримання Об`єкту, чим порушив законі права Орендаря.

Відповідач, у своєму відзиві надає наступні пояснення та обґрунтування, де зазначено, що з телефонної розмови (дзвінки на номер, який зазначений в Договорі) представник ТОВ "ПАТРО" 16.03.2020 повідомив Суборендаря - ФОП Тетерядченко Т.А. про припинення роботи торговельного центру "КОСМОС" з 00:00 годин 17.03.2020.

Відповідно до наказу від 16.03.2020 №1-1 ФОП Тетерядченко Т.А. зупинено з 00:01 години 17 березня 2020 року використання нежитлового приміщення, визначеного пунктом 1.1 Договору суборенди нежитлових приміщень № 25,07П-КА від 29 листопада 2019р., укладеного між ФОП Тетерядченко Т.А. та ТОВ "ПАТРО", а саме: нежитлове приміщення (відділ №25,07) загальною площею 72,78 (сімдесят дві цілих сімдесят вісім сотих) кв.м., яке знаходиться на антресолі другого поверху нежитлової будівлі - торговельного центру "КОСМОС", який розташований за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд.144-Б, через проведення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України з 20 березня 2020 року, та на підставі повідомлення ТОВ "ПАТРО" від 17.03.2020 №б/н про тимчасове зупинення роботи торговельного центру "КОСМОС", до моменту припинення карантину або припинення обмежувальних заходів відповідним уповноваженим держаним органом.

Відповідач посилається на те, що у зв`язку із зазначеними подіями, було взагалі зупинено підприємницьку (господарську) діяльність, про що були повідомлені належними чином відповідні державні органи.

17.03.2020 о 09:00 годині продавець магазину Відповідача (Суборендар) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) прибула до ТЦ "Космос", щоб забрати свої особисті речі з магазину, проте доступ до приміщення торгового центру було заборонено службою охорони ТЦ "Космос", у зв`язку із карантином.

Відповідно до повідомлення ТОВ "ПАТРО" від 17.03.2020 №б/н про тимчасове зупинення роботи торговельного центру "КОСМОС", яке надійшло засобами поштового зв`язку на адресу Відповідача, лише 25.03.2020, з 00:01 години 17.03.2020 у зв`язку із введенням на території України карантину та забороною функціонування окремих суб`єктів господарювання, відповідно до Закону України від 17.03.2020 №530-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", роботу ТЦ "КОСМОС" тимчасово зупинено шляхом обмеження мого доступу та доступу відвідувачів до суборендованого мною приміщення магазину, визначеного Договором, та здійснення мною господарської діяльності у зазначеному приміщенні.

Відповідно до сертифікату Харківської ТПП від 16.10.2020 №6300-20-1700 про встановлення форм-мажорних обставин, ФОП Тетерядченко Т.А. засвідчено форс-мажорні обставини за період з 17.03.2020 по 11.05.2020, тобто у період карантину, встановленого КМ України, щодо обов`язку виконання зобов`язання за договором суборенди від 29.11.2019 №25,07П-КА, укладеного Відповідачем із Позивачем, а саме: використовувати за цільовим призначенням об`єкт суборенди - нежитлове приміщення - для здійснення роздрібної торгівлі непродовольчими товарами.

Таким чином, у березні 2020 року фактичний термін суборенди мною зазначеного вище приміщення складає з 01 березня по 24:00 годину 16 березня включно (16 календарних днів), а з 00:01 години 17.03.2020, на підставі рішення ТОВ "ПАТРО", прийнятого на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", фактично було зупинено дію договору суборенди №25,07П - КА від 29.11.2019, обмежено доступ до суборендованого приміщення та припинено Суборендарем господарської діяльності у зазначеному приміщенні.

В квітні 2020 року Суборендатору було надано рахунок на оплату №341 від 01.04.2020, який розрахований за березень 2020 року, відповідно до якого Позивач здійснив нарахування оплати за утримання суборендованих приміщень на загальну суму 9046,67 гривень.

На думку Відповідача зазначений розрахунок здійснено без урахування тимчасового обмеження мого доступу до суборендованого приміщення та здійснення Суборендарем господарської діяльності у зазначеному приміщенні, що було здійснено саме позивачем.

Розділом з Договору визначено порядок нарахування суборендної плати, компенсації плати за утримання об`єкта та розрахунків за договором, Відповідач зазначає, що визначені в п.п. 3.4.1.1-3.4.1.3 Договору послуги отримані Суборендарем не було, а також позбавлена можливості перевірити факт їх надання Орендарем та/або іншими особами з підстав із тимчасовим обмеження доступу до суборендованого приміщення.

Зокрема, п.3.4.1 Договору визначено, що плата за утримання включає в себе: компенсацію комунальних, експлуатаційних та маркетингових послуг.

Відповідно до п.3.4.1.1 Договору, комунальні послуги включають: опалення; холодне водопостачання та водовідведення; електропостачання.

Відповідно до п.3.4.1.2 Договору, експлуатаційні послуги включають: обслуговування сходів; коридорів, туалетних приміщень загального користування (за винятком туалетних приміщень, що здаються в суборенду для виключного користування Суборендаря), доріжки, місця для вантажних робіт і місця для паркування (автостоянки) автомобілів та пішохідні підходи; забезпечення постачання електроенергії до Будівлі, окрім переданих для виключного користування Суборендарю; забезпечення освітлення місць загального користування; забезпечення функціонування вантажопідйомного обладнання (ліфти, ескалатори тощо); забезпечення функціонування виробничої техніки; забезпечення функціонування у Будівлі протипожежного обладнання та систем; обслуговування пожежних сходів; забезпечення охорони та цілодобового спостереження технічними засобами у Будівлі; забезпечення централізованого вивезення сміття з Будівлі; управління та адміністрування Будівлею (включаючи витрати на офісну техніку та інше); регулярне прибирання площ загального користування Будівлі; інші витрати, пов`язані із утриманням Будівлі та земельної ділянки, на якій вона розташована, та земельної ділянки, що прилягає до Будівлі та призначена для експлуатації та обслуговування Будівлі; послуг з профілактичних дезінсекційних та дератизаційних заходів.

Відповідно до п.3.4.1.3 Договору, маркетингові послуги включають: проведення маркетингової та рекламної діяльності у сфері розваг, що проводиться у Будівлі; рекламні оголошення у пресі, розповсюдження рекламних матеріалів, проспектів та брошур з інформацією про Будівлю; розміщення рекламних щитів; маркетингові послуги з просування Будівлі у соціальних мережах, на веб-сайті Будівлі; інші діяльність, що проводиться на власний розсуд Орендодавцем та/або Орендарем у зв`язку з організацією та проведенням маркетингових заходів, рекламуванням та промоцією Будівлі; додаткове декорування Будівлі у зв`язку з проведенням маркетингових заходів; трансляція додаткової внутрішньої аудіореклами у зв`язку з проведенням маркетингових заходів, анонсування орендарів/суборендарів - учасників заходів тощо.

Додатково, формули розрахунку компенсації плати за утримання Об`єкта розраховується за формулою, яка визначена в розділі 2 Додатку 1 до Договору.

Відповідачем 16.04.2020 було направлено на адресу Позивача лист щодо проведення перерахунку розміру плати за утримання орендованих приміщень, при цьому погоджено щодо оплати надання єдиної послуги, яка визначена п.3.4.2.2 Договору, а саме: забезпечення охорони та цілодобового спостереження технічними засобами у Будівлі. Також запропоновано Позивачу надати докази факту надання Суборендарю, як орендарю, інших послуг, визначених Договором, та, у разі доведення факту надання таких послуг належними доказами, останнім висловлена згода на їх компенсацію.

ТОВ "ПАТРО" листом від 19.05.2020 №1 із запропонованим варіантом здійснення оплати не погодився, посилаючись на те, що в приміщенні магазину на території торговельного центру товари та обладнання продовжували зберігатися на весь час карантину, але Позивач не здійснював обмеження до приміщення магазину та до товарів, тому, на думку Позивача, не обмежував здійснення господарської діяльності, зокрема, шляхом адресної доставки відповідних товарів.

Відповідач зазначає, що такі доводи Позивача суперечать фактичним обставинам справи, з підстав того, що Відповідачу та робітнику магазину було обмежено в доступі до торговельного центру, а не лише до приміщення орендованого магазину.

У якості доказування Відповідач посилається на те, що Позивачем не надано до суду доказів в підтвердження факту утримання орендованого Відповідачем магазину, надання комунальних та експлуатаційних послуг.

Відповідач посилається на те, що звернув увагу Позивача на п.9.1 Договору, яким визначено, що Сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо воно стало наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору), що унеможливлює виконання зобов`язань за цим Договором Сторонами. Під обставинами непереборної сили маються на увазі: стихійні лиха, страйки, війни, обмежувальні дії органів влади і т.д.

Відповідно до п.9.2 Договору, Сторона, яка не має можливості належним чином виконати свої зобов`язання за цим Договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна в семиденний строк письмово повідомити іншу Сторону про існуючі перешкоди, очікуваний термін припинення їх дії, і їх вплив на виконання зобов`язань за цим Договором.

Пункт 9.3 Договору визначає, що у випадку дії обставин непереборної сили виконання зобов`язань за цим Договором може бути за угодою Сторін повністю або частково призупинено на строк дії таких обставин.

Листом від 17.03.2020 №б/н Позивач повідомив Відповідача про обмежувальне рішення органу виконавчої влади щодо обмеження роботи торговельного центру, про обмеження доступу останнього до приміщення ТЦ, що призвело до повного зупинення здійснення Відповідачем (Суборендар) господарської діяльності, а також призвело до унеможливлення отримання послуг, які могли бути наданими Орендарем, зокрема, саме Позивач повідомив про настання обставин, які унеможливили виконання ним своїх зобов`язань за Договором, а також призвели до зупинення роботи торговельного центру "КОСМОС".

Також, Відповідач не погоджується з нарахуванням штрафних санкцій як за прострочення платежів зі сплати оренди (суборенди) та платежів за утримання орендованого нежитлового приміщення, посилаючись на те, що хоча пунктом 1.4 додатку 1 Договору та пунктом 2.3 додатку №1 Договору обов`язок сплати Суборендарем за утримання об`єкту оренди за кожен місяць повинен бути до 10 числа поточного місяця за поточний місяць, проте , відповідні платежі здійснюються Суборендарем (Відповідач) на підставі рахунків на оплату, які надаються наймодавцем (Позивач) на кожний з платежів.

Пункт 10.9 Договору визначає, що Сторони домовилися, що необхідним і достатнім доказом передачі (направлення) письмового повідомлення, рахунка, акту наданих послуг, або іншого документа, що стосується цього Договору, однією Стороною іншій Стороні, є опис-вкладення у цінний лист та поштова квитанція (касовий чек) поштового відділення про прийняття від однієї Сторони поштових відправлень - листі на адресу іншої Сторони, зазначену в реквізитах розділу 11 Договору.

Відповідач зазначає, що порушуючи вимоги Договору, Позивач жодного рахунку на оплату не надсилав на адресу Відповідача засобами поштового зв`язку, а рахунки на оплату залишав працівнику магазину.

А рахунки датовані Позивачем першим числом поточного місяця та надавалися Суборендарю у строки, коли термін платежів за Договором, як Суборендаря, вже сплинув, тобто після 10-го числа поточного місяця, що надавалися в період з 15-го та після 25-го числа поточного місяця, за який мала нараховуватися відповідна плата, а також, окремо могли надаватися рахунки за суборенду приміщення (15-го числа відповідного місяця) та рахунок на оплату утримання нежитлових приміщень (25-го числа того ж місяця), у зв`язку із чим оплата таких рахунків здійснювалася в строк від 1-го до 10 календарних днів з моменту фактичного отримання таких рахунків.

На думку Відповідача зазначені обставини свідчать про безпідставність позовних вимог Позивача в частині нарахування штрафів, пені та 3% річних на суму заборгованості за прострочення зі сплати оплати суборендної плати та плати за утримання орендованого нежитлового приміщення.

Так, Відповідач вважає, що спірним періодом щодо нарахування та оплати орендної плати є період, охоплений періодом карантину, введеного нормативним актом КМ України, тобто з 17.03.2020 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 30.04.2020, та з 01.05.2020 по 11.05.2020, тобто до моменту скасування КМ України обмежень щодо роботи магазинів з реалізації непродовольчих товарів, зокрема тих, що розташовані у торговельних центрах.

А отже, всі платежі щодо безспірного періоду, з моменту укладання договору та до його припинення, суборендарем було сплачено належним чином та своєчасно, відповідно до наданих Позивачем рахунків, тобто оплата здійснювалась з моменту фактичного отримання рахунків на оплату, що підтверджується відповідними чековими документами.

Платіж за період з 01.03.2020 по 17.03.2020, був здійснений Суборендарем лише 13.05.2020, оскільки рахунок на оплату за березень 2020 року Позивачем наданий у квітні 2020 року, проте оплату здійснено тільки після поновлення роботи торговельного центру "Космос", тобто 11.05.2020, після проведення переговорів з представниками Позивача.

Позивач не погоджується з даним твердженнями та вважає їх такими, що не відповідають дійсності, оскільки Відповідачу було заборонено лише приймати відвідувачів на території суборендованого приміщення. У той же час, суборендар мав безперешкодний доступ до суборендованого приміщення та належних їй товарів, що зберігалися в приміщенні, про що зазначалося Позивачем у листі від 19.05.2020 у відповідь на лист Відповідача від 16.04.2020, копії яких були додані Відповідачем до відзиву на позовну заяву та наявні в матеріалах справи.

Позивач посилається на копією наказу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСПАЙ" (Орендодавця та власника нежитлових приміщень торговельного центру "Космос") № 14/1 від 17.03.2020 "Про порядок допуску орендарів та суборендарів до ТЦ "Космос", відповідно до якого: "Допуск орендарів та суборендарів (уповноважених ними представників) до орендованих приміщень дозволено для можливості користування/розпорядження ними їх майном лише на підставі діючих договорів оренди (суборенди) та документів, підтверджуючих повноваження представників. Допуск відвідувачів на територію Торговельного центру "Космос" заборонено". За весь період тимчасового зупинення роботи торговельного центру Відповідач особисто жодного разу не з`являлася до суборендованого приміщення за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд. 144-Б, що підтверджується записами у журналі реєстрації відвідувачів.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Приписами статті 2 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає саме порушене право. При цьому відсутність підтвердженого факту порушення прав позивача з боку відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного, невизнаного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява №38722/02).

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ч.1 ст.283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст.286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, матеріалами справи підтверджується та не спростовуються твердженнями сторін, що 29.11.2019 ФОП Тетерядченко Т.А. приймає у тимчасове платне користування (суборенду) нежитлове приміщення (відділ №25,07) загальною площею 72,78 (сімдесят дві цілих сімдесят вісім сотих) кв.м, яке знаходиться на антресолі другого поверху нежитлової будівлі - торговельного центру "КОСМОС", який розташований за адресою: м.Харків, вул.Академіка Павлова, буд.144-Б.

Зазначений об`єкт надається Суборендарю для здійснення господарської діяльності, а саме: для роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, де Суборендар зобов`язався, зокрема своєчасно оплачувати орендну плату за користування орендованим майном.

Згідно до ч. 1, 4, 6 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із відповідними змінами і доповненнями), якою установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 14 такого змісту: "14. З моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (з наступними змінами і доповненнями), і до його завершення в установленому законом порядку наймач може бути звільнений від плати за користування майном відповідно до частини шостої статті 762 цього Кодексу".

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, який набрав чинності 18.04.2020, пункт 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: "14. Встановити, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 Господарського кодексу України, частин четвертої та шостої статті 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо державної підтримки сфери культури, креативних індустрій, туризму, малого та середнього бізнесу у зв`язку з дією обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19" від 16 червня 2020 року № 692-IX, який набрав чинності 16.07.2020, пункт 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: "14. Установити, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді".

Відповідач, посилаючись на норми ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, просить звільнити його від сплати орендної плати за Договором суборенди за №25,07П - КА від 29.11.2019 до закінчення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "ЕСПАЙ" у період дії карантину з 17.03.2020 по 11.05.2020 діяльність у орендованому приміщенні не здійснювалась. Позивач зазначені обставини не спростував, а посилання на журнал реєстрації відвідувачів, де наявні власноручні записи з особистим підписом продавчині Відповідача - Лисенко І.Ю., щодо відвідування торговельного центру 23.03.2020, 24.03.2020, 27.03.2020, 10.05.2020 не є належним та допустимим доказом, оскільки невеликий проміжок час знаходження на території ТЦ не надає підстав вважати, що використання Відповідачем суборендованих приміщень було саме для роздрібної торгівлі, оскільки ТЦ "КОСМОС" тимчасово зупинив діяльність торговельного центру до моменту припинення карантину або припинення обмежувальних заходів на підставі наказу ТОВ "ЕСПАЙ" від 17.03.2020 №14/1, проте дозволено допуск до орендованих приміщень для можливості користування/розпоряджання ними їх майном лише на підставі діючих договорів оренди (суборенди). Допуск відвідувачів на територію ТЦ "КОСМОС" заборонено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 за № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" п.1., установлено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2: 1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1.

Згідно п.1 Переліку орендарів, які звільняються від орендної плати за користування нерухомим державним майном, що є додатком до Постанови Кабінети Міністрів України від 15.07.2020 за № 611, встановлено, що звільняються від орендної плати зокрема орендарі, які орендують приміщення з метою розміщення.

Також, Відповідач посилається на наведені Позивачем факти та обставини щодо можливості використання Відповідачем суборендованих нежитлових приміщень (відділ №25,07) загальною площею 72,78 кв.м., яке знаходиться на антресолі другого поверху нежитлової будівлі - торговельного центру "КОСМОС", який розташований за адресою: м.Харків, вул.Академіка Павлова, буд.144-Б, повністю суперечать сертифікату Харківської ТПП від 16.10.2020 №6300-20-1700 про встановлення форс-мажорних обставин, яким ФОП Тетерядченко Т.А. засвідчено форс-мажорні обставини за період з 17.03.2020 по 11.05.2020, тобто у період дії карантину, встановленого КМ України, щодо обов`язку виконання зобов`язання за договором суборенди від 29.11.2019 №25,07П-КА, укладеного мною із Позивачем, а саме, встановлено неможливість використовувати за цільовим призначенням об`єкт суборенди - нежитлове приміщення - для здійснення роздрібної торгівлі непродовольчими товарами.

П.9.1 Договору визначено, що Сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо воно стало наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору), що унеможливлює виконання зобов`язань за цим Договором Сторонами. Під обставинами непереборної сили маються на увазі: стихійні лиха, страйки, війни, обмежувальні дії органів влади і т.д.

Відповідно до п.9.2 Договору, Сторона, яка не має можливості належним чином виконати свої зобов`язання за цим Договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна в семиденний строк письмово повідомити іншу Сторону про існуючі перешкоди, очікуваний термін припинення їх дії, і їх вплив на виконання зобов`язань за цим Договором.

Пункт 9.3 Договору визначає, що у випадку дії обставин непереборної сили виконання зобов`язань за цим Договором може бути за угодою Сторін повністю або частково призупинено на строк дії таких обставин.

Суд зазначає, що ст. 617 ЦК України передбачено про звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, особи, яка порушила зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Таким чином, щодо форс-мажору та застосування даної норми необхідні певні умови: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередження порушення зобов`язання; причинний зв`язок між обставинами непереборної сили і невиконанням зобов`язання.

Перелік обставини, які можуть бути визнані форс-мажорними, встановлюється законом - ч.2 ст. 141 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні", до якої 17 березня 2020 року ЗУ № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" були внесені зміни, якими введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, було визнано форс-мажорною обставиною.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", засвідчення форс-мажорних обставини (обставини непереборної сили) здійснюється Торгово-промисловою палатою України (надалі - ТПП України) та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

В свою чергу, карантин на території України був введений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211".

А отже зазначені критерій наявності обставин непереборної сили та їх надзвичайний характер відповідають дійсності та фактам, а також наявність форс-мажорних обставин повинно посвідчуватися виключно сертифікатом про форс-мажорні обставини.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Частиною 6 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Також, суд критично ставиться до нарахування Позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, штрафу по Договору, індекс інфляції та 3% річних на підставі несвоєчасної сплати Суборендарем як за орендоване (суборендоване) майно так й плату за утримання, у порядку визначеному Договором, оскільки Позивачем в обґрунтування не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні п.10.9 Договору, на підтвердження належного та своєчасного надання на адресу Відповідача (Суборендаря) рахунків на оплату суборендної плати та оплати за утримання нежитлових приміщень.

Так, п. 10.9. Договору визначено наступне: "Сторони домовилися, що необхідним і достатнім доказом передачі (направлення) письмового повідомлення, рахунка, Акта наданих послуг або іншого документа, що стосується Договору, однією Стороною іншій Стороні, є опис вкладення у цінний лист та поштова квитанція (касовий чек) поштового відділення про прийняття від однієї Сторони поштових відправлень - листів на адресу іншої Сторони, зазначену у розділі «11. МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ, РЕКВІЗИТИ ТА ПІДПИСИ СТОРІН» даного Договору, або вказану Стороною у письмовому повідомленні іншій Стороні у разі зміни її місцезнаходження, а так само вручення особисто Стороні або представникам Сторони під підпис. Зазначене у цьому пункті Договору направлення Стороною поштового відправлення на адресу іншої Сторони, закріплену у розділі «11. МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ, РЕКВІЗИТИ ТА ПІДПИСИ СТОРІН» даного Договору, або вказану Стороною у письмовому повідомленні іншій Стороні, вважається належним чином виконаним Стороною обов`язком або правом з передачі (направлення) зазначеного документа, не зважаючи на ухилення іншої Сторони від отримання поштового відправлення, у тому числі Повернення відправнику поштового відправлення через неможливість його вручення адресату, а також не відміняє правових наслідків передачі (направлення) зазначеного документа однією Стороною іншій Стороні, які передбачені цим Договором.".

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 525, 526, 610, 612, 625, 629 ЦК України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Повне рішення складено "25" січня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін