ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

"25" січня 2021 р. Справа№ 910/11673/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши заяву Благодійного Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук «Міжнародний діловий центр» про забезпечення позову при розгляді апеляційної скарги Благодійного Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук «Міжнародний діловий центр»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2020

у справі №910/11673/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Благодійного Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук «Міжнародний діловий центр»

до Київської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

2) Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс»

про визнання незаконним (протиправним) рішення

без повідомлення учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Благодійний Фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук «Міжнародний діловий центр» (далі - Благодійний Фонд «МДЦ», позивач, заявник) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом Київської міської ради про визнання незаконним (протиправним) рішення Київської міської ради від 07.07.2020 №9/9088 «Про припинення Благодійному Фонду «МДЦ» права постійного користування земельною ділянкою на вул. Івана Франка, 28 у Шевченківському районі м. Києва».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/11673/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Благодійний Фонд «МДЦ» звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Благодійного Фонду «МДЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/11673/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.02.2021, учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

22.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Благодійного Фонду «МДЦ» надійшла заява про забезпечення позову, в якій останній просив:

1) зупинити дію рішення Київської міської ради №9/9088 від 07.07.2020 «Про припинення Благодійному Фонду «МДЦ» права постійного користування земельною ділянкою на вул. Івана Франка, 28 у Шевченківському районі м. Києва»;

2) заборонити Київській міській раді (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, ідентифікаційний код: 22883141) передавати земельні ділянки з кадастровими номерами: :88:199:0090; :88:199:0091; :88:199:0092; :88:199:0093, загальною площею 0,1990 га, що розташовані за адресою: м. Київ, район Шевченківський, вул. Франка Івана, 28, у користування будь-яким третім особам до вирішення спору щодо них по суті.

Розглянувши подану позивачем заяву про забезпечення позову, колегія суддів встановила, що остання відповідає вимогам законодавства, а відтак, підлягає розгляду в порядку ст. 140 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога про визнання незаконним (протиправним) рішення Київської міської ради від 07.07.2020 №9/9088 «Про припинення Благодійному Фонду «МДЦ» права постійного користування земельною ділянкою на вул. Івана Франка, 28 у Шевченківському районі м. Києва», обґрунтована прийняттям такого рішення з порушенням положень Регламенту Київської міської ради, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та всупереч Правовому висновку до проекту Рішення від 07.07.2020 №08/230-1001, яким проект Рішення повернуто без погодження через його істотну невідповідність вимогам чинного законодавства.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач вказує на те, що протягом 22-23 липня 2020 року (впродовж 2-х днів) була виготовлена (погоджена і затверджена) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (кадастровий номер: :88:199:0090; :88:199:0091; :88:199:0092; :88:199:0093), загальною площею 0,1990 га, що розташовані за адресою: м. Київ, район Шевченківський, вул. Франка Івана, 28; впродовж 13-30 липня 2020 року без будь-яких дозвільно-погоджувальних, розпорядчих документів переобладнано спірну земельну ділянку під діючий майданчик для паркування біля Господарського суду міста Києва, що фактично унеможливлює подальше використання будівель за призначенням (для позашкільного навчання старшокласників та спецгуртків для дітей дошкільного віку); 24.12.2020 відбулось голосування депутатів Київської міської ради та обговорення Проекту рішення Київради «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві (від 21.12.2020 № 08-231-167/ПР) щодо включення до Додатку адреси вул. Івана Франка, 28 (без номеру) для розміщення спеціальних майданчиків для паркування».

За доводами заявника, відповідач вже втретє намагається виділити спірну земельну ділянку за вказаною адресою для розміщення спеціально обладнаних майданчиків для паркування, зокрема, надати земельну ділянку кадастровий номер :88:199:0091 Комунальному підприємству «Київтранспарксервіс» під влаштування майданчика для паркування для потреб Господарського суду міста Києва, та вчинити аналогічні дії щодо інших земельних ділянок з кадастровими номерами: :88:199:0090, :88:199:0092, :88:199:0093.

Посилаючись на те, що такий розподіл відповідачем «новостворених ділянок», які були отримані шляхом поділу спірної земельної ділянки, може утруднити чи взагалі зробити неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення позову, а також унеможливить поновлення порушеного права заявника в межах одного судового провадження, позивач звернувся до суду апеляційної інстанції з даною заявою про забезпечення позову.

Виходячи з вимог чинного законодавства, розглянувши подану позивачем заяву про забезпечення позову, дослідивши наявні матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вказана заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Однак, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, забезпечення позову - це по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто положення вказаної статті пов`язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Разом з тим, оскільки у даній справі позивач звернувся до суду з позовною вимогою немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів держави, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Таким чином, у немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.09.2020 у справі №925/77/20.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18).

Крім того, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Так, за приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення чи неможливість поновлення в подальшому прав позивача без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Разом з тим, подана позивачем заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо обґрунтованості, доцільності та необхідності забезпечення позову у визначені заявником способи на даній стадії судового процесу.

Посилання заявника на неможливість ефективного захисту або поновлення його прав та інтересів в майбутньому, не обґрунтовані належним чином, оскільки ним не вказано, які негативні наслідки можуть настати для заявника внаслідок віднесення спірної земельної ділянки для розміщення спеціально обладнаних майданчиків для паркування та яким чином це унеможливить подальше використання будівель за призначенням (для позашкільного навчання старшокласників та спецгуртків для дітей дошкільного віку).

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01.08.2019 у справі №910/1285/19, на яку посилається позивач та в якій зазначено про правомірність застосування судом першої інстанції такого заходу забезпечення позову як зупинення дії оспорюваного рішення Київської міської ради. Однак, судове рішення у зазначеній справі було прийняте за інших встановлених у ній обставин та за інших поданих заявником доказів, зокрема, за наявності акту обстеження земельної ділянки.

Крім того, обраний заявником спосіб забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві передавати земельні ділянки у користування будь-яким третім особам до вирішення спору щодо них по суті, на переконання колегії суддів, не має належного зв`язку з предметом позову щодо визнання незаконним (протиправним) рішення Київської міської ради від 07.07.2020 №9/9088, а відтак, свідчить про відсутність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову та предметом позову.

Підсумовуючи наведене, враховуючи предмет заявленого позову, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування заявлених позивачем заходів забезпечення позову у даній справі, у зв`язку з чим заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 6, 8 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Благодійного Фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук «Міжнародний діловий центр» про забезпечення позову у справі №910/11673/20 відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова