РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2021Справа № 910/17851/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/17851/20

За позовом Приватного підприємства "Статус-С"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 104962,39 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Статус-С" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач) про стягнення 104962,39 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №910/6449/20 за позовом Приватного підприємства "Статус-С" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 3208708,15 грн з відповідача на користь позивача стягнуто 3208217,96 грн., втім рішення суду виконано лише 23.10.2020, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача нараховані до моменту погашення заборгованості інфляційні втрати в розмірі 54990,30 грн та 3% річних в розмірі 49972,09 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/17851/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16.12.2020 до відділу діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог з підстав того, що позивачем в розрахунку 3% річних визначений період нарахування, який був охоплений рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №910/6449/20 та помилково включено до розрахунку дату часткової оплати боргу. Крім того, відповідач зауважує на тому, що позивачем, виходячи з порядку нарахування інфляційних втрат, неправомірно нараховано інфляційні втрати за січень, березень 2020 року. Також відповідач заперечив проти витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони не є розумними та співмірними до предмета спору та обсягу наданих послуг.

Позивач своїм право на подання відповіді на відзив у відповідності до статті 166 Господарського процесуального кодексу України не скористався.

28.12.2020 до відділу діловодства суду надійшло клопотання позивача про включення до судових витрат позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, який був визначений в попередньому орієнтовному розрахунку, з наданням підтверджуючих документів.

20.01.2021 до відділу діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача, в яких відповідач зазначає, що робота проведена адвокатом у даній справі, в тому числі з підготовки позовної заяви, не потребувала збору доказів та проведення аналізу доказової бази, оскільки вимоги позивача щодо стягнення заборгованості та процентів річних розглядалися Господарським судом міста Києва у справі №910/6449/20 між тими ж сторонами і не потребують додаткового встановлення. Разом з цим відповідач наголошує на тому, що дана справа не є складною, розглядається судом в спрощеному провадженні без виклику сторін, ціна позову не значна та позивачем не надано доказів на підтвердження оплати витрат на правничу допомогу, а тому просить відмовити в задоволення клопотання позивача.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2019 між ПП "Статус-С" (постачальник) та ДП "НАЕК "Енергоатом" (покупець) був укладений договір поставки товару № 487(3)19УК/53-121-01-19-08659 (далі - договір), за умовами п.1.1 якого - постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар згідно зі специфікацією на загальну суму 3366000,00 грн., у тому числі ПДВ 561 000,00 грн.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору ним було поставлено відповідачу визначений умовами договору товар, проте відповідач зобов`язань з оплати вартості поставленого товару в повному обсязі не виконав, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №910/6449/20, яке набрало законної сили, позовні вимоги Приватного підприємства "Статус-С" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 3208708,15 грн задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з оплати вартості поставленого товару за договором №487(3)19УК/53-121-01-19-08659 від 15.10.2019 у розмірі 3175309,13 грн, 3% річних в розмірі 32908,83 грн та судові витрати.

Під час розгляду справи №910/6449/20, судом було встановлено, що наявні в матеріалах справи документи підтверджують факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо поставки узгодженого товару та факт неналежного виконання відповідачем свого обов`язку за договором щодо повної оплати отриманого товару, у зв`язку з чим виник борг за поставлений товар в сумі 3175309,13 грн.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло за договором №487(3)19УК/53-121-01-19-08659 від 15.10.2019, по сплаті позивачу вартості поставленого товару у розмірі 3175309,13 грн підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №910/6449/20 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як слідує з наявних в матеріалах справи доказів, 23.10.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №910/6449/20 виконано в повному обсязі, про що свідчать платіжні доручення №13054 від 23.10.2020 на суму 32908,83 грн, №13055 від 23.10.2020 на суму 1603,20 грн, №13058 від 23.10.2020 на суму 86380,80 грн, №13056 від 23.10.2020 на суму 3206,40 грн та №13057 від 23.10.2020 на суму 3084118,73 грн.

Отже, оскільки відповідачем зобов`язання з оплати вартості поставленого товару виконано лише 23.10.2020, позивачем заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат у розмірі 54990,30 грн (за період з 12.01.2020 по 18.03.2020 на суму 3336000,00 грн, за період з 19.03.2020 по 22.10.2020 на суму 3175309,13 грн) та 3% річних у розмірі 49972,09 грн (за період з 14.04.2020 по 22.10.2020 на суму 3175309,13 грн ).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/8625/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

При цьому, інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що зобов`язання відповідача перед позивачем з оплати повної вартості поставленого товару виконано відповідачем лише 23.10.2020, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з поданого розрахунку, позивачем нарахування 3% річних здійснено за період з 14.04.2020 по 22.10.2020 на суму 3175309,13 грн, а інфляційних втрат за період з 12.01.2020 по 18.03.2020 на суму 3336000,00 грн та за період з 19.03.2020 по 22.10.2020 на суму 3175309,13 грн.

Втім, як вірно зазначив відповідач у відзиві на позовну заяву, рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 у справі №910/6449/20 вже було стягнуто 3% річних в сумі 32908,83 грн, які нараховані за період з 18.03.2020 по 08.05.2020, а відтак позивач безпідставно повторно нарахував 3% річних за період з 14.04.2020 по 08.05.2020. Окрім того, під час розрахунку 3% річних позивачем не вірно визначено суму боргу на яку здійснювалося нарахування, а саме: позивач в розрахунку вказав борг в сумі 3175309,83 грн, тоді як рішенням суду від 31.08.2020 у справі №910/6449/20 встановлено, що борг складав 3175309,13 грн.

Виходячи викладеного, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних за належний період з 09.05.2020 по 22.10.2020 та встановлений рішенням суду борг, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підтягають частковому задоволенню в сумі, за розрахунком суду, 43465,30 грн (3175309,13 грнх3/100/366х167), в іншій частині цих позовних вимог належить відмовити.

В той же час, це не вплинуло на заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат, оскільки за перерахунком суду за належний період прострочення, з урахуванням часткової оплати і дати її оплати, та виходячи з визначеного чинним законодавством порядку нарахування цих втрат, інфляційні втрати є більшими ніж заявлено позивачем, однак, враховуючи принцип диспозитивності господарського процесу та те, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, інфляційні втрати підлягають стягненню у заявленому позивачем розмірі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності прострочення сплати боргу перед позивачем, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача нарахованих компенсаційних виплат обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

В той же час, враховуючи помилки в розрахунках позивача, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Частиною 2 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 ГПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копії: договору про надання правової допомоги б/н від 17.11.2017, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Євстігнєєв, Сидоренко і партнери» та Приватним підприємством «Статус-С», додаткових угод до договору б/н від 01.10.2019 та №3 від 02.11.2020; акт №3 приймання-передачі правової допомоги (послуг) від 28.12.2020; звіт про витрачений час на надання правової допомоги та супутніх витрат, в якому наведено детальних опис виконаних робіт (наданих послуг); свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серія КВ №000012 від 10.04.2017 та ордер серія АА №1061173 від 13.11.2020, виданий Адвокатським об`єднанням «Євстігнєєв, Сидоренко і партнери» на ім`я Сидоренко В.А., який і підписав позовну заяву.

За умовами додаткової угоди №3 від 02.11.2020 до договору від 17.11.2017, сторони погодили, що Об`єднання бере на себе зобов`язання від імені та в інтересах замовника здійснити комплекс дій щодо звернення до Господарського суду міста Києва із позовною заявою щодо стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 3% річних (з 14.04.2020 р. по 22.10.2020 р.) та суми інфляційного збільшення основної суми боргу (з початку порушення грошового зобов`язання по 22.10.2020) за порушення грошового зобов`язання при виконанні боржником умов договору №487(3)19УК/53-121-01-19-08659 від « 15» жовтня 2019 р.

Пунктом 2 додаткової угоди №3 до договору сторони погодили, що гонорар об`єднання за надання правової допомоги згідно п. 1 даної угоди становить: 20000 грн, якщо буде досягнуто мету представництва (задоволено позов). У випадку часткового задоволення позовних вимог згідно п. 1 даної угоди замовник сплачує гонорар у розмірі, що є пропорційним до суми задоволених позовних вимог. Оплата гонорару здійснюється протягом 5 (п`ять) місяців після вступу відповідного судового рішення у законну силу.

28.12.2020 між Адвокатським об`єднанням «Євстігнєєв, Сидоренко і партнери» та Приватним підприємством «Статус-С» підписано акт №3 приймання-передачі правової допомоги (послуг) від 28.12.2020 до договору про надання правової допомоги від 17.11.2017 та додаткової угоди №3 від 02.11.2020. В додатку №1 до вказаного акту наведений перелік наданих послуг, а саме: аналіз матеріалів (1 год.); зустріч адвоката із директором замовника обговорення правової позиції (1 год.); підготовка позовної заяви до Господарського суду міста Києва (2 год.) та підготовка проекту клопотання про включення до судових витрат позивача витрат на професійну правничу допомогу (1 год).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Відповідач у відзиві на позовну заяву та запереченнях на клопотання позивача, заперечив проти витрат на правову допомогу, з посиланням на те, що вони не є розумними та співмірними до предмета спору та обсягу наданих послуг. Так, відповідач зазначає, що робота проведена адвокатом у даній справі, в тому числі з підготовки позовної заяви, не потребувала збору доказів та проведення аналізу доказової бази, оскільки вимоги позивача щодо стягнення заборгованості та процентів річних розглядалися Господарським судом міста Києва у справі №910/6449/20 між тими ж сторонами і не потребували додаткового встановлення. Разом з цим відповідач наголошує на тому, що дана справа не є складною, розглядається судом в спрощеному провадженні без виклику сторін, ціна позову не значна.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, враховуючи, що розгляд цієї справи здійснювався у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання, приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні приписів частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, часткову обґрунтованість позовних вимог та подане відповідачем клопотання, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову та обсягу наданих послуг (п.2 ч.5 ст. 129 ГПК України).

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на оплату послуг адвоката у розмірі 9500,00 грн., що є пропорційним предмету спору, з урахуванням часткової обґрунтованості заявлених вимог, та визначених послуг в додатку до акту приймання-передачі наданих послуг №3 від 28.12.2020.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що витрати на правову допомогу не підлягають стягненню, оскільки позивачем не надано доказів фактичної їх оплати, так як згідно вимог статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні правові висновки висловлені у пункті 6.5 постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, а також у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 910/3437/19 та від 14.01.2021 у справі №905/412/20.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 126, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства "Статус-С" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 104962,39 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд.3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Приватного підприємства "Статус-С" (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, буд. 19, офіс 90-4; ідентифікаційний код 36069491) 3% річних у розмірі 43465 (сорок три тисячі чотириста шістдесят п`ять) грн 30 коп., інфляційні втрати у розмірі 54990 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто) грн 30 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) грн 00 коп та судовий збір у розмірі 1971 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят одна) грн 69 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 25.01.2021.

Суддя Т.В. Васильченко