РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2021Справа № 910/17159/20

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Адвокатського об`єднання «ПОЗ, Солод Партнерс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес Україна»

про стягнення 167 666,52 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Адвокатське об`єднання «ПОЗ, Солод Партнерс» (надалі - АО «ПОЗ, Солод Партнерс») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес Україна» (надалі - ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна») про стягнення 167 666,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання із оплати наданих на підставі договору про надання правової допомоги №1/8 від 01.06.2017 послуг, у зв`язку з чим позивач заявляє про стягнення з відповідача 500% річних у розмірі 164 691,77 грн. та інфляційних у розмірі 2 974,74 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

02.12.2020 через канцелярію суду від ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на відсутність прострочення грошового зобов`язання з оплати наданих на підставі договору про надання правової допомоги №1/8 від 01.06.2017 послуг.

Також, у відзиві на позов відповідач просить суд витребувати у позивача оригінал правил надання правової допомоги Адвокатським об`єднанням «ПОЗ, Солод Партнерс», затверджених рішенням Ради об`єднання від 18.01.2016 (протокол №1).

Частинами 2 та 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Обгрунтовуючи необхідність витребування доказів відповідач стверджує про відсутність у нього копії та/або оригіналу правил надання правової допомоги Адвокатським об`єднанням «ПОЗ, Солод Партнерс» і ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна» ставить під сумнів копію правил яка долучена до позову.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Умовами п. 9 договору про надання правової допомоги №1/8 від 01.06.2017 правила надання правової допомоги Адвокатським об`єднанням «ПОЗ, Солод Партнерс» є додатком до такого договору, а відтак мали бути отримані відповідачем ще при підписані такого договору, при цьому, виникнення сумнівів у відповідача, без обґрунтованих, об`єктивних підстав, не свідчать про недобросовісне виконання позивачем обов`язку з надання належних та достовірних доказів в підтвердження своєї позиції.

Суд відзначає, що в матеріалах справи наявна належним чином завірена копія правил надання правової допомоги Адвокатським об`єднанням «ПОЗ, Солод Партнерс», підстави вважати цю копію такою, що не відповідає оригіналу у суду відсутні, а відтак клопотання відповідача про витребування оригіналу доказу не підлягає задоволенню.

29.12.2020 до Господарського суду міста Києва від АО «ПОЗ, Солод Партнерс» надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також просив суд витребувати докази в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України та відібрати показання свідків щодо фактичних обставин укладення та виконання спірного договору по запропонованому переліку питань із попередження відповідних осіб про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання свідка.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Отже, клопотання про витребування доказів мало бути заявлене позивачем разом з позовом, що свідчить про пропуск позивачем встановленого законом строку для звернення із клопотанням про витребування доказів.

Разом з тим, у відповіді на відзив позивач просить суд поновити строк для подачі клопотання про витребування доказів, оскільки до моменту подання відзиву на позов звернення з таким клопотанням не вбачалось за необхідне.

Суд відзначає, що обґрунтованість поважних причин пропуску строку для звернення із клопотання про витребування доказів пов`язана з неможливістю його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від позивача, в той час як сам позивач зазначає, що не звернувся з таким клопотання разом з позовом у зв`язку з тим, що не вбачав це за необхідне.

Таким чином, суд дійшов висновку про залишення клопотання позивача про витребування доказів без задоволення у зв`язку з пропуском встановленого строку та відсутністю підстав для його поновлення.

Стосовно вимоги позивача про відібрання показання свідка, суд зазначає наступне.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

Із змісту статті 74 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи на доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналіз положень ст. 87, 88 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи, які викладаються ним письмово у заяві свідка.

Таким чином, показання свідка є доказом який має бути поданий учасником справи на підтвердження своїх вимог або заперечень, при цьому, процесуальним законодавством суд не наділено повноваженнями на витребування таких доказів як показання свідка, у зв`язку з чим клопотання позивача про відібрання показання свідка не підлягає задоволенню.

12.01.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна» надає додаткові пояснення по суті спору, заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

01.06.2017 між ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна» (клієнт) та АО «ПОЗ, Солод Партнерс» (об`єднання) було укладено договір про надання правової допомоги №1/8 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1 якого договір регламентує правовідносини сторін, що виникають у зв`язку з наданням об`єднанням й замовленням, прийняттям і оплатою клієнтом правової допомоги щодо представництва та захисту, іншої допомоги і інтересах клієнта, відповідно до законодавства та правил надання правової допомоги об`єднанням.

За змістом п. 6 Договору гонорар визначається сторонами в додатковій угоді до договору, а у разі її відсутності - у розмірі, визначеному об`єднанням за погодинною ставкою відповідно до правил, що оплачується клієнтом у безспірному порядку разовим платежем.

Рішенням Ради адвокатського об`єднання «Поз, Солод Партнерс» від 18.01.2016 (Протокол № 1) затверджені правила надання правової допомоги адвокатським об`єднанням «Поз, Солод Партнерс» (надалі - «Правила»).

15.09.2017 сторонами укладена додаткова угода №1 до Договору, відповідно до п. 4, 5, 6 сторони погодили, що гонорар становить еквівалент 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) доларів (валюті Сполучених Штатів Америки) в гривнях (валюті України) за комерційним курсом об`єднання, що визначається об`єднанням самостійно на основі середньо-зваженого курсу продажу відповідної іноземної валюти на момент фактичного надання допомоги об`єднанням. Передбачений цією угодою гонорар визначено у спеціальному порядку у вигляді щомісячної абонентської оплати за договором, що надається в межах максимального ліміту часу, еквівалентного 50 (п`ятдесят) годин на місячний строк. При цьому, за перший місяць надання допомоги гонорар підлягає оплаті в подвійному розмірі, що обумовлено цілями допомоги. Клієнт оплачує гонорар у порядку відповідно до договору до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, в якому надається допомога чим підтверджує фактичне надання об`єднанням належної допомоги своєю оплатою гонорару.

20.09.2017 сторонами укладена додаткова угода №2 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти умови додаткової угоди №1 від 15.09.2017 до Договору в новій редакції.

Відповідно до п. 5, 6, 7 додаткової угоди №2 від 20.09.2017 до Договору сторони погодили, що гонорар становить еквівалент 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) доларів (валюті Сполучених Штатів Америки) в гривнях (валюті України) за комерційним курсом об`єднання, що визначається об`єднанням самостійно на основі середньо-зваженого курсу продажу відповідної іноземної валюти на момент, визначений відповідно до договору, за місяць. Гонорар підлягає оплаті клієнтом щомісячно, а за перший місяць надання допомоги сплачується у подвійному розмірі. Передбачений цією угодою гонорар визначено у спеціальному порядку у вигляді щомісячної абонентської оплати за договором, що надається в межах максимального ліміту часу, еквівалентного 25 (двадцять п`ять) годин на місячний строк. Обов`язок клієнта з оплати гонорару не залежить від мінімальної кількості часу, витраченого об`єднанням на надання допомоги, а її не надання через діяльність клієнта на розмір гонорару не впливає. Клієнт оплачує гонорар у порядку відповідно до договору до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, в якому надається допомога чим підтверджує фактичне надання об`єднанням належної допомоги своєю оплатою гонорару. Для самостійної оплати гонорару клієнтом окреме виставлення об`єднанням рахунку та укладення сторонами акту наданої правової допомоги (виконаних робіт) не вимагається й здійснюється виключно в цілях бухгалтерського (податкового) обліку.

Спір виник у справі у зв`язку із несвоєчасною, на думку позивача, оплатою відповідачем наданих на підставі Договору послуг, у зв`язку з чим позивач заявляє про стягнення з відповідача 500% річних у розмірі 164 691,77 грн. та інфляційних у розмірі 2 974,74 грн.

Договір є договором надання послуг, а тому права та обов`язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За твердженням позивача, відповідачем несвоєчасно здійснено оплату гонорару за Договором, за період надання послуг з листопада 2017 року по липень 2018 року, при цьому, обгрунтовуючи такі твердження позивач вказує на те, що відповідач мав здійснювати оплати протягом трьох банківських днів з моменту виставлення відповідного рахунку.

Сторонами підписані акти наданої правової допомоги (виконаних робіт) №2 від 05.12.2017, №3 від 22.12.2017, №4 від 22.01.2018, №5 від 22.02.2018, №6 від 22.03.2018, №7 від 23.04.2018, №8 від 21.05.2018, №9 від 22.06.2018, №10 від 24.07.2018 та позивачем виставлено відповідачу рахунки-фактури (інвойс) №2 від 05.12.2017 на суму 68 375,00 грн., №3 від 22.12.2017 на суму 70 375,00 грн., №4 від 22.01.2018 на суму 72 375,00 грн., №5 від 22.02.2018 на суму 67 250,00 грн., №6 від 22.03.2018 на суму 66 000,00 грн., №7 від 23.04.2018 на суму 66 000,00 грн., №8 від 21.05.2018 на суму 65 750,00 грн., №9 від 22.06.2018 на суму 65 750,00 грн. та №10 від 24.07.2018 на суму 66 625,00 грн.

В свою чергу, відповідачем здійснено оплати гонорару гідно платіжних доручень №902 від 11.12.2017 на суму 68 375,00 грн., №1045 від 03.01.2018 на суму 70 375,00 грн., №1284 від 06.02.2018 на суму 72 375,00 грн., №1488 від 12.03.2018 на суму 67 250,00 грн., №1672 від 06.04.2018 на суму 66 000,00 грн., №1070 від 18.05.2018 на суму 66 000,00 грн., №2239 від 14.06.2018 на суму 65 750,00 грн., №2467 від 17.07.2018 на суму 65 750,00 грн. та №2713 від 20.08.2018 на суму 66 625,00 грн.

При цьому, в кожному з платіжних доручень в призначеннях платежу зазначені відповідні рахунки-фактури за які здійснюється оплата.

Умовам п. 6 Договору сторони дійшли згоди про визначення гонорару в додатковій угоді, а у разі її відсутності - у розмірі, визначеному об`єднанням за погодинною ставкою відповідно до правил.

Пунктом 11.2 Правил передбачено, що розрахунок за договором передбачає порядок оплати гонорару, що складається з оплати суми (додавання) авансової частини гонорару та основної частини гонорару, грошовий еквівалент яких визначається відповідно до договору.

Відповідно до п. 11.3 Правил авансова частина гонорару становить 75 (сімдесят п`ять) відсотків від загальної суми гонорару та підлягає оплаті клієнтом у базовий строк з моменту настання однієї з наступних подій, що настане раніше: видачі доручення у будь-якій формі; пред`явлення для оплати рахунку (вимоги щодо оплати на підставі договору).

Згідно з п. 11.5 Правил основна частина гонорару становить різницю (віднімання) між загальною сумою гонорару та оплаченою авансовою частинною гонорару, та підлягає оплаті у базовий строк з моменту настання однієї з наступних подій, що настане раніше: фактичного надання допомоги; укладення акту наданої правової допомоги (виконаних робіт); пред`явлення для оплати рахунку (вимоги щодо оплати на підставі договору).

Базовий строк - складає 3 (три) робочі дні, а у разі виконання умов договору, що передбачають проведення банківських та/або інших фінансових операцій, складає 3 (три) банківські дні відповідно до законодавства, починаючи з 00 годин 00 хвилин дня, наступного за днем настання події застосування відповідного строку і закінчуючи 23 годин 59 хвили дня, останнього з числа днів відповідного строку (п. 1.2.1 Правил).

Із змісту додаткової угоди №1 від 15.09.2019 до Договору, яка викладена у новій редакції додатковою угодою №2 від 20.09.2017, вбачається погодження сторонами, зокрема, того, що гонорар становить еквівалент 2 500 доларів США в гривнях, який підлягає оплаті щомісячно до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за місяцем в якому надається допомога, при цьому, для самостійної оплати гонорару відповідачем окреме виставлення позивачем рахунку та укладення сторонами акту наданої правової допомоги (виконаних робіт) не вимагається й здійснюється виключно в цілях бухгалтерського (податкового) обліку.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з викладеного, з моменту укладення додаткової угоди №1 до Договору гонорар мав сплачуватись відповідачем щомісячно, еквівалентом 2 500 доларів США в гривнях, до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за місяцем в якому надається допомога, а не протягом трьох банківських днів з моменту виставлення відповідного рахунку, як стверджує позивач.

При цьому, відповідно до п. 11.9 Правил моментом оплати гонорару та/або інших розрахунків за договором у відповідному розмірі вважається конкретний час та день надходження грошових коштів від однієї сторони та/або її представника на користь іншої сторони та/або її представника, а підтвердженням відповідної оплати та/або інших розрахунків за договором є відповідний розрахунковий документ (платіжне доручення, довідка, виписка та інші) та/або інший документ, відповідно до законодавства.

Тобто, допомога надана за період з листопада 2017 року по липень 2018 року мала сплачуватись відповідачем до 15 числа місяця, наступного за місяцем в якому надається допомога, а виставлення позивачем рахунків та укладення сторонами актів наданої правової допомоги здійснювались виключно в цілях бухгалтерського (податкового) обліку.

Суд відзначає, що відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 якщо у договорі виконання грошового зобов`язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов`язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов`язання буде 1 серпня 2014 року.

Дослідивши надані сторонами докази оплати гонорару (платіжні доручення та банківська виписка з рахунку позивача) судом встановлено, що відповідачем несвоєчасно здійснено оплати за квітень, травень, червень та липень 2018 року, а саме:

- за надані послуги у листопаді 2017 року, 13.12.2017 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 68 375,00 грн.;

- за надані послуги у грудні 2017 року, 03.01.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 70 375,00 грн.;

за надані послуги у січні 2018 року, 06.02.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 70 375,00 грн.;

за надані послуги у лютому 2018 року, 12.03.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 67 250,00 грн.;

за надані послуги у березні 2018 року, 06.04.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 68 375,00 грн.;

за надані послуги у квітні 2018 року, 18.05.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 66 000,00 грн., тобто допущено прострочення оплати на 3 дні;

за надані послуги у травні 2018 року, 15.06.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 65 750,00 грн., тобто допущено прострочення на 1 неповний день;

за надані послуги у червні 2018 року, 17.07.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 65 750,00 грн., тобто допущено прострочення на 1 неповний день, враховуючи, що 14.07.2018 та 15.07.2018 були вихідними днями, а за умовами ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.;

за надані послуги у липні 2017 року, 20.08.2018 відповідачем було сплачено гонорар у розмірі 66 625,00 грн., тобто допущено прострочення оплати на 5 днів.

При цьому, жодного заперечення стосовно сум сплачених за вказані періоди сторонами не заявлено, що свідчить про те, що кошти сплачені були в повному обсязі відповідно до встановленого умовами Договору еквіваленту 2 500 доларів США в гривнях.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача гонорару на підставі Договору за квітень, червень та липень 2018 року.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 2 974,74 грн. та 500% річних у розмірі 164 691,77 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 13.2 Правил передбачено, що порушення (не виконання та/або неналежне виконання) строків виконання фінансових зобов`язань за договором є підставою для оплати винною стороною іншій стороні плати за користування приналежними цій стороні грошовими коштами у розмірі 500 (п`ятсот) відсотків річних від суми невиконаного фінансового зобов`язання та інфляційних втрат.

Стосовно інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

За змістом норми ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, а відтак зазначена норма Цивільного кодексу України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц.

Більш того, невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №924/312/18.

В даному випадку, оскільки позивач нараховує індекс інфляції на грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті і прострочення тривали не повний місяць, то підстави для нарахування інфляційних відсутні.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, початком для нарахування 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

У п. 1.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 господарським судам роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При застосуванні пункту 4 статті 232 Господарського кодексу України, а саме стягнення відсотків за неправомірне користування чужими коштами по день сплати цих коштів кредитору слід відрізняти відсотки за користування чужими коштами передбачені статтею 236 Господарського кодексу України, що є платою саме за користування коштами, та відповідальністю за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за порушення грошового зобов`язання передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.

Окрім того, за статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, в даному випадку, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в розрахунок відсотків річних.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №922/1008/16.

Виходячи з викладеного, не підлягає нарахуванню 500% річних за несвоєчасну сплату гонорару за травень та червень 2018 року, оскільки сплата заборгованості була здійснена на наступний день після закінчення передбаченого Договором строку сплати.

Отже, здійснивши власний розрахунок з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що в даному випадку правомірним є нарахування 500% річних у розмірі 4 563,36 грн.

Стосовно тверджень відповідача про завищений розмір заявлених позивачем відсотків річних, визначених умовами Правил, суд зазначає наступне.

Умовами п. 13.2 Правил сторони дійшли згоди про зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 500 (п`ятсот) відсотків річних від суми невиконаного фінансового зобов`язання.

Разом з тим, за частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, слід звернути увагу на таке.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом пункту 13.2 Правил, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 Цивільного кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за Договором розмірі від несвоєчасно сплаченого гонорару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Суд звертає увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Таким чином, враховуючи, що строки прострочення виконання грошового зобов`язання за Договором тривали не більше п`яти днів, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, зменшити розмір відсотки річних, який передбачений п. 13.2 Правил, до розміру передбаченого положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи зазначене, здійснивши власний розрахунок, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 43,65 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна» на користь АО «ПОЗ, Солод Партнерс» 3% річних у розмірі 43,65 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог (500% річних у розмірі 164 648,12 грн. та інфляційні у розмірі 2 974,74 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Адвокатського об`єднання «ПОЗ, Солод Партнерс» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес Україна» (04071, м. Київ, вул. Ярославська, будинок 56-А; ідентифікаційний код 32485166) на користь Адвокатського об`єднання «ПОЗ, Солод Партнерс» (01024, м. Київ, вул. Лютеранська, будинок 21/12, офіс 3; ідентифікаційний код 39308086) 3% річних у розмірі 43 (сорок три) грн. 65 коп. та судовий збір у розмірі 0 (нуль) грн. 65 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий