РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2021Справа № 910/12433/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» (85300, Донецька обл., місто Покровськ, ВУЛИЦЯ ТОРГІВЕЛЬНА, будинок 106А)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» (01015, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЛЕЙПЦИЗЬКА, будинок 3-А, ВХІД "Б", ПОВЕРХ 3, офіс 8) визнання договору недійсним

Представники:

від Позивача: Сухацький А.В. (представник на підставі довіреності);

від Відповідача: Шалашова В.І. (представник на підставі довіреності);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Донецьксталь» - металургійний завод» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» (надалі також - «Відповідач ») про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання Договору про відступлення права вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» та Публічним акціонерним товариством «БГ Банк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.09.2020 року.

15.09.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В підготовче судове засідання 16.09.2020 року з`явились представники позивача та відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, надано Позивачу строк до 7 днів з дня отримання відзиву для надання відповіді на відзив, надано Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, запропоновано Відповідачу надати належним чином засвідчену копію Додатку №1 до Договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року, продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче судове засідання на 15.10.2020 року.

24.09.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив.

29.09.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли заперечення.

02.10.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли заперечення.

13.10.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В підготовче судове засідання 15.10.2020 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче судове засідання на 28.10.2020 року.

Підготовче судове засідання, призначене на 28.10.2020 року, не відбулось з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020 року призначено підготовче судове засідання на 25.11.2020 року.

Підготовче судове засідання, призначене на 25.11.2020 року, не відбулось з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 року призначено підготовче судове засідання на 23.12.2020 року.

В підготовче судове засідання 23.12.2020 року з`явились представники позивача та відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.01.2021 року.

В судовому засіданні 20 січня 2021 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 20 січня 2021 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2013 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Банк) та Приватним акціонерним товариством "Донецьксталь" - Металургійний завод" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №8/L-0213/978 (про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії), за п.1.1. якого банк на умовах передбачених цим договором, відкриває позичальникові відновлювальну відкличну кредитну лінію, в межах якої надає позичальнику в користування грошові кошти на наступних умовах: загальний ліміт кредитування за кредитною лінією - 10 000 000,00 євро (а.с.73-79).

Кредитна лінія відкривається з 20.02.13р. по 19.08.13р. (п.п.1.1.2. Договору).

Строк остаточного повернення (повного погашення) кредиту - 19.08.13р. (п.п.1.1.6. Договору).

30.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Банк) та Приватним акціонерним товариством "Донецьксталь" - Металургійний завод" (Позичальник) було укладено Договір №5 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору №8/L-0213/978 (про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії), за п.1.1. якого Сторони домовилися викласти п.п.1.1.1, 1.1.2., 1.1.6. Кредитного договору №8/L-0213/978 в наступній редакції: загальний ліміт кредитування за кредитною лінією - 4 245 241,65 євро (п.п.1.1.1. Договору).

Кредитна лінія відкривається з 20.02.13р. по 28.01.15р. (п.п.1.1.2. Договору).

Строк остаточного повернення (повного погашення) кредиту - 28.01.15р. (п.п.1.1.6. Договору). (а.с.80)

17.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Кредитор) та Приватним акціонерним товариством "Донецьксталь" - Металургійний завод" (Первісний боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Калина Трейд" (Новий боржник) було укладено Договір про переведення боргу № 17112014, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний боржник переводить свій борг (обов`язки) за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, зі всіма його додатками, додатковими угодами тощо, укладеним між первісним боржником та кредитором та зобов`язується сплатити новому боржникові за прийняття боргу визначену договором плату, а новий боржник заміняє первісного боржника у зобов`язанні, що виникає із зазначеного вище кредитного договору, зі всіма його додатками, додатковими угодами і тощо (надалі іменується - основний договір), і приймає на себе обов`язки первісного боржника за основним договором. (а.с.69-71)

Пунктом 2.1 Договору про переведення боргу визначено, що первісний боржник сплачує новому боржнику плату за прийняття боргу у розмірі 4 383 565,77 євро (чотири мільйони триста вісімдесят три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять євро і 77 євроцентів), що складається з:

а) заборгованості по основній сумі кредиту: 4 245 241,65 євро;

б) заборгованості по нарахованим відсоткам/процентам: 13 561,19 євро (станом на 10.11.2014р.);

в) заборгованості по несплаченим, простроченим відсоткам/процентам: 124 762,93 євро (станом на 11.11.2014р.), на умовах, визначених окремим договором про сплату боргу, який буде підписано між первісним боржником та новим боржником.

Відповідно до п. 3.3 Договору про переведення боргу сторони обізнані з тим, що порука або застава, встановлена як поручителем, так і іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

На виконання умов Договору про переведення боргу № 17112014 від 17.11.2014 року Первісний боржник передав, а Новий боржник прийняв документи, що підтверджують дійсність вимог кредитора - Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" до Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод" за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, що підтверджується Актом приймання - передачі документів від 17.11.2014 року. (а.с.72)

03.12.2019 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32, за умовами якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до позичальника та заставодавців та/або іпотекодавців, поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитним договором та договорами іпотеки, застави, поруки з урахуванням усіх змін доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку №1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. (а.с.61-65)

Згідно з п.2.2 Договору за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок у розмірах, визначених договорами (документами, що мають силу договору), сплати інфляційних втрат та 3% річних, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України вказаних у Додатку №1 до цього договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників. що надане Банку відповідно до умов Основних договорів.

Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього Договору, Новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 1436883,44 грн. Ціна Договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до п.6.5 цього Договору, на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор. Згідно протоколу №UА-ЕА-2019-10-01-000088-b від 24.10.2019 року ціна продажу лоту складає 34789611 грн. 06 коп. Лот включає в себе пул активів. (п. 4.1 Договору)

Додатком №1 до Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року Сторони узгодили реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників - Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод", ТОВ «ІНЕКС РІАЛ ІСТЕЙТ», за такими договорами, зокрема, за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, Договором про заставу майнових прав №19/L-0213/Z від 20.02.2013 року, Договором поруки №24 від 01.08.2014 р. Сума заборгованості станом на 01.12.2019 року - заборгованість за кредитним договором - 4489343,04 євро, а саме заборгованість по кредиту - 4245241,65 євро, заборгованість по процентам - 244101,39 євро та будь - які інші суми, що належать до сплати за кредитним договором, які нараховані або можуть бути нараховані боржнику за кредитним договором, а також суми штрафних санкцій (неустойки), процентів, відшкодування збитків. (а.с.99)

Листом №06/909 від 11.12.2019 року Публічне акціонерне товариство "БГ Банк" повідомило Позивача про укладення договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року. (а.с.66)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року є недійсним, оскільки Банком було продано Відповідачу фактично неіснуючу заборгованість Позивача. Крім того, оспорюваний договір є договором факторингу, а тому всупереч ст. 1081 ЦК України вимога банку до Позивача не була дійсною. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» в частині продажу права вимоги до Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод" за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач зазначав, що оскаржуваний правочин не порушує права Позивача, а тому у нього відсутні правові підстави для звернення до суду. Вимога за кредитним договором є дійсною, оскільки заборгованість існує, про що зазначив сам Позивач, а договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року не є договором факторингу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17).

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 03.12.2019 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32, за умовами якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до позичальника та заставодавців та/або іпотекодавців, поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитним договором та договорами іпотеки, застави, поруки з урахуванням усіх змін доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку №1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. (а.с.61-65)

Додатком №1 до Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року Сторони узгодили реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників - Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод", ТОВ «ІНЕКС РІАЛ ІСТЕЙТ», за такими договорами, зокрема, за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, Договором про заставу майнових прав №19/L-0213/Z від 20.02.2013 року, Договором поруки №24 від 01.08.2014 р. Сума заборгованості станом на 01.12.2019 року - заборгованість за кредитним договором - 4489343,04 євро, а саме заборгованість по кредиту - 4245241,65 євро, заборгованість по процентам - 244101,39 євро та будь - які інші суми, що належать до сплати за кредитним договором, які нараховані або можуть бути нараховані боржнику за кредитним договором, а також суми штрафних санкцій (неустойки), процентів, відшкодування збитків. (а.с.99)

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, зокрема, що Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року є договором факторингу.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу наведено у статті 49 Закону України від 07.12.2000 № 2121-III "Про банки і банківську діяльність", за змістом якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 ГК України факторинг визначено як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 №352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Аналіз статей 512-518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом із тим, зі змісту частини 1 статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини 5 статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" убачається, що у договорі факторингу беруть участь три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина 2 статті 1079 ЦК України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина 3 статті 1079 ЦК України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом із тим у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах 1, 2 статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 цього Кодексу). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини 1 статті 4 зазначеного Закону факторинг є фінансовою послугою.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану фактором фінансову послугу.

Згідно з частиною 1 статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування договорів такого роду здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг у пункті 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено як кредитну операцію, вимоги до такого договору наведені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16.

Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з протоколу електронного аукціону №UА-ЕА-2019-10-01-000088-b від 24.10.2019 року, переможець - Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» зобов`язувався здійснити повну оплату за лот у розмірі 34789611 грн. 06 коп. (а.с.67-68)

Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього Договору, Новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 1436883,44 грн. Ціна Договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до п.6.5 цього Договору, на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор. Згідно протоколу №UА-ЕА-2019-10-01-000088-b від 24.10.2019 року ціна продажу лоту складає 34789611 грн. 06 коп. Лот включає в себе пул активів. (п. 4.1 Договору)

Отже, за вказаним договором Публічне акціонерне товариство "БГ Банк" (первісний кредитор) відступив грошову вимогу до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» в обмін на грошові кошти в сумі 34789611 грн. 06 коп., які Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» (новий кредитор) зобов`язалося сплатити первісному кредитору.

Відповідно до визначення договору купівлі - продажу, наведеному у ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Як вбачається із аналізу Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року, він містить всі ознаки договору купівлі - продажу права вимоги, а тому Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року (не дивлячись на його назву) і є договором купівлі - продажу права вимоги (цесії), оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, право вимоги відступлено "за номінальною вартістю", а також спірний договір не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Оскільки спірний договір про відступлення права вимоги є договором купівлі - продажу права вимоги, то він не може одночасно бути іншим договором, зокрема, договором факторингу, а тому Суд не приймає до уваги вказані доводи Позивача та необхідність застосування до оспорюваного договору положень статті 1083 ЦК України щодо заборони фактору відступати право вимоги без згоди клієнта.

Що стосується доводів Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» в частині того, що Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року є недійсним з тих підстав, що право вимоги є недійсною, Суд зазначає.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що станом на момент підписання Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, 20.02.2013 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Банк) та Приватним акціонерним товариством "Донецьксталь" - Металургійний завод" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №8/L-0213/978 (про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії), за п.1.1. якого банк на умовах передбачених цим договором, відкриває позичальникові відновлювальну відкличну кредитну лінію, в межах якої надає позичальнику в користування грошові кошти на наступних умовах: загальний ліміт кредитування за кредитною лінією - 10 000 000,00 євро (а.с.73-79).

Кредитна лінія відкривається з 20.02.13р. по 19.08.13р. (п.п.1.1.2. Договору).

Строк остаточного повернення (повного погашення) кредиту - 19.08.13р. (п.п.1.1.6. Договору).

30.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Банк) та Приватним акціонерним товариством "Донецьксталь" - Металургійний завод" (Позичальник) було укладено Договір №5 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору №8/L-0213/978 (про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії), за п.1.1. якого Сторони домовилися викласти п.п.1.1.1, 1.1.2., 1.1.6. Кредитного договору №8/L-0213/978 в наступній редакції: загальний ліміт кредитування за кредитною лінією - 4 245 241,65 євро (п.п.1.1.1. Договору).

Кредитна лінія відкривається з 20.02.13р. по 28.01.15р. (п.п.1.1.2. Договору).

Строк остаточного повернення (повного погашення) кредиту - 28.01.15р. (п.п.1.1.6. Договору). (а.с.80)

17.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" (Кредитор) та Приватним акціонерним товариством "Донецьксталь" - Металургійний завод" (Первісний боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Калина Трейд" (Новий боржник) було укладено Договір про переведення боргу № 17112014, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний боржник переводить свій борг (обов`язки) за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, зі всіма його додатками, додатковими угодами тощо, укладеним між первісним боржником та кредитором та зобов`язується сплатити новому боржникові за прийняття боргу визначену договором плату, а новий боржник заміняє первісного боржника у зобов`язанні, що виникає із зазначеного вище кредитного договору, зі всіма його додатками, додатковими угодами і тощо (надалі іменується - основний договір), і приймає на себе обов`язки первісного боржника за основним договором. (а.с.69-71)

Пунктом 2.1 Договору про переведення боргу визначено, що первісний боржник сплачує новому боржнику плату за прийняття боргу у розмірі 4 383 565,77 євро (чотири мільйони триста вісімдесят три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять євро і 77 євроцентів), що складається з:

а) заборгованості по основній сумі кредиту: 4 245 241,65 євро;

б) заборгованості по нарахованим відсоткам/процентам: 13 561,19 євро (станом на 10.11.2014р.);

в) заборгованості по несплаченим, простроченим відсоткам/процентам: 124 762,93 євро (станом на 11.11.2014р.), на умовах, визначених окремим договором про сплату боргу, який буде підписано між первісним боржником та новим боржником.

Відповідно до п. 3.3 Договору про переведення боргу сторони обізнані з тим, що порука або застава, встановлена як поручителем, так і іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

На виконання умов Договору про переведення боргу № 17112014 від 17.11.2014 року Первісний боржник передав, а Новий боржник прийняв документи, що підтверджують дійсність вимог кредитора - Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" до Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод" за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, що підтверджується Актом приймання - передачі документів від 17.11.2014 року. (а.с.72)

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.11.2016 року по справі №904/5035/15, залишеним без змін постановами Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.07.2017 року та Вищого господарського суду України від 28.11.2017 року, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" про визнання Договору про переведення боргу № 17112014 від 17.11.2014 року відмовлено. (а.с.11-49)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2018 року по справі №910/20585/14, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 27.08.2019 року, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" до Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" Металургійний завод", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інекс Ріал Істейт", третя особа-1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-2: Товариство з обмеженою відповідальністю "Калина Трейд" про солідарне стягнення 74 639 603,97 грн. відмовлено повністю. (а.с.50-60)

У вказаному рішенні зазначено, що новим боржником неодноразово вчинялися дії щодо виконання умов кредитного договору та договору про переведення боргу, що підтверджується платіжним дорученням № 55 від 08.12.2014 року, випискою по особовому рахунку TOB "КАЛИНА ТРЕЙД" за 19.12.2014 року, від 06.02.2015 року, а також квитанціями № 0.0.382545688.1 від 14.04.2015 року та № 0.0.412459982.1 від 20.07.2015 року, копії яких містяться в матеріалах справи. Враховуючи все вищевикладене та факт існування договору про переведення боргу № 17112014 від 17.11.2014 року, який підписаний уповноваженими представниками сторін, належним боржником за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20.02.2013 року є Товариство з обмеженою відповідальністю "Калина Трейд", а не відповідачі в даній справі.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/20585/14 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт того, що належним боржником за кредитним договором №8/L-0213/978 від 20.02.2013 року є Товариство з обмеженою відповідальністю "Калина Трейд", а не Приватне акціонерне товариство «Донецьксталь» - металургійний завод» підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 14.11.2018 року у справі №910/20585/14, яке набрало законної сили.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 Цивільного кодексу України).

Як визначено у ст. 658 Цивільного кодексу України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 Цивільного кодексу України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги; купівля-продаж права вимоги) є різновидом правонаступництва.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. В справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №914/2567/17.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №905/635/18 зазначено, що у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора .

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 у справі №5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі №9017/317/19, від 09.07.2019 у справі №903/849/17.

Судом встановлено та не заперечувалось представниками Сторін в судовому засіданні, що за Договором про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року була відступлена дійсна грошова вимога, зокрема, за Кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року у розмірі 4489343,04 євро. При цьому, Суд зазначає, що матеріали справи не містять, а Сторонами в свою чергу не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження погашення заборгованості за вказаним кредитним договором станом на момент укладення оспорюваного договору. Вказане виключає можливість визнання Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року недійсним з підстав невідповідності вимогам чинного законодавства України щодо недійсності відступленої грошової вимоги.

Положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

За таких підстав, враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Приватним акціонерним товариством «Донецьксталь» - металургійний завод» не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили цей правочин, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Що стосується порушеного права Позивача при зверненні суду з вказаним позов, Суд зазначає.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

За таких обставин, Суд зазначає, що саме на Позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 по справі №912/1856/16, від 14.05.2019 по справі №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі №910/7164/19.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ».

Суд зазначає, що Позивач не є стороною Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року.

В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положення ст. 162 ГПК України містять вимоги щодо необхідності зазначення у позовній заяві вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому позовна заява, зокрема, повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Наведене свідчить про те, що при зверненні до суду позивачу необхідно обґрунтувати в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, а також довести наявність цих порушень.

Зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України випливає, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 роз`яснив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Проте, Позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення його прав та законних інтересів в результаті укладення спірного договору. Так, Суд зазначає, що отримання Позивачем листа №06/909 від 11.12.2019 року Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" з повідомленням про укладення договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року не свідчить про наявність порушеного права Позивача, оскільки він носить лише інформативний характер.

Крім того, Суд зазначає, що за умовами оспорюваного договору Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до позичальника та заставодавців та/або іпотекодавців, поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитним договором та договорами іпотеки, застави, поруки з урахуванням усіх змін доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку №1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Додатком №1 до Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року Сторони узгодили реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників - Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод", ТОВ «ІНЕКС РІАЛ ІСТЕЙТ», за такими договорами, зокрема, за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, Договором про заставу майнових прав №19/L-0213/Z від 20.02.2013 року, Договором поруки №24 від 01.08.2014 р. Сума заборгованості станом на 01.12.2019 року - заборгованість за кредитним договором - 4489343,04 євро, а саме заборгованість по кредиту - 4245241,65 євро, заборгованість по процентам - 244101,39 євро та будь - які інші суми, що належать до сплати за кредитним договором, які нараховані або можуть бути нараховані боржнику за кредитним договором, а також суми штрафних санкцій (неустойки), процентів, відшкодування збитків. (а.с.99)

Суд зазначає, що зазначення у Додатку №1 до Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги №11/2019-32 від 03.12.2019 року боржником Приватне акціонерне товариство "Донецьксталь" - Металургійний завод" також не свідчить про наявність порушеного права Позивача, оскільки Відповідач в свою чергу не звертався до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 8/L-0213/978 від 20 лютого 2013 року, під час розгляду якого буде встановлено юридичну особу - боржника за вказаним кредитним договором.

Суд зазначає, що відсутність порушення прав та законних інтересів Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - Металургійний завод" є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» про визнання договору недійсним є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ» про визнання договору недійсним - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26 січня 2021 року.

Суддя О.В. Чинчин