ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

26.01.2021 Справа № 914/2584/20

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі

судді Рима Т. Я.,

за участю секретаря судового засідання Демчук А. П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ),
до відповідача 1:Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області (далі - Відділ освіти),
до відповідача 2:Товариства з обмеженою відповідальністю "Сапсан-Еліт" (далі - Товариство),
предмет позову: визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,
за зустрічним позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Сапсан-Еліт",
про:визнання недійсними прав на корисну модель,
за участю представників:
позивача:Треф`янич Андрій Михайлович - адвокат,
відповідача 1:Вовків Віталій Богданович - представник за довіреністю,
відповідача 2:Лемішка Ігор Петрович - адвокат.
На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов ОСОБА_1 до Відділу освіти та Товариства про: визнання дій відповідачів щодо використання охоронної системи "Аресконт" неправомірними; заборону відповідачам використовувати охоронну систему "Аресконт" у навчальних закладах Відділу освіти.

Ухвалою від 19.10.2020 суд залишив позов без руху. Ухвалою від 19.11.2020 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 15.12.2020 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Товариства до ОСОБА_1 про визнання недійсними прав на корисну модель.

За результатами обговорення з учасниками спору питання про дотримання правил юрисдикції, суд робить такі висновки.

У постанові від 27.06.2018 у справі № 804/629/16 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке:

"Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, установлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". ЄСПЛ дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися "судом, установлений законом".

Отже, поняття "суд, установлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з положеннями частини 2 статті 20 Господарського процесуального кодексу України справи щодо прав інтелектуальної власності, зокрема справи у спорах щодо прав на корисну модель розглядає Вищий суд з питань інтелектуальної власності. Оскільки станом на час подання позову та вирішення спору Вищий суд з питань інтелектуальної власності не створений, зазначені положення не можуть застосовуватися.

Пунктом 16 частини 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до початку роботи Вищого суду з питань інтелектуальної власності справи щодо прав інтелектуальної власності розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, судами відповідно до правил юрисдикції (підвідомчості, підсудності), які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Положення статті 1 Господарського процесуального кодексу України в редакції станом на 03.08.2017 встановлюють, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, за загальним правилом, господарським судам були підсудні (підвідомчі) справи за позовами юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Водночас, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, можуть виступати позивачами в господарських судах у випадках, передбачених законодавчими актами України.

З цього приводу суд звертає увагу на відсутність у законодавчих актах України (в тому числі і в Господарському процесуальному кодексі України) вказівки на необхідність розгляду господарськими судами справ за позовами фізичних осіб щодо захисту прав інтелектуальної власності.

У пункті 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" зазначено, що господарський спір підвідомчий господарському суду, за наявності, зокрема, таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно з пунктом 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності" господарським судам підвідомчі справи у спорах, пов`язаних з використанням у господарському обороті об`єктів інтелектуальної власності, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 04.06.2010 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" зазначено, що при визначення судової юрисдикції судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автором вважається фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. У зв`язку з цим усі спори щодо визнання авторства на твір належать розгляду в порядку цивільного судочинства, в тому числі в разі набуття юридичною особою права суб`єкта права інтелектуальної власності на твір, який створений у зв`язку з виконанням трудового договору (частина друга статті 429 Цивільного кодексу України) або який створено за замовленням (частина друга статті 430 Цивільного кодексу України). При визначенні судової юрисдикції інших категорій справ щодо захисту авторського права і (або) суміжних прав судам слід виходити з положень статей Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України щодо предметної та суб`єктної юрисдикції. Зокрема, в порядку цивільного судочинства підлягає вирішенню спір за участю фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності, якщо цей спір виник не у зв`язку зі здійсненням нею господарської діяльності.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.09.2020 у справі № 760/20934/18 критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Зважаючи на зазначене, справи за позовами фізичних осіб щодо захисту прав інтелектуальної власності підлягають вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок зроблено Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові від 02.09.2020 у справі № 760/20934/18, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2019 у справі № 760/809/18, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 804/629/16-ц.

Враховуючи наведене, спір щодо захисту прав інтелектуальної власності підвідомчий господарським судам, у разі якщо за захистом порушеного права звернулися юридичні особи та громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, якщо спір виник із здійснення господарської діяльності.

Водночас, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом своїх авторських прав, як фізична особа - творець об`єкта інтелектуальної власності.

Отже, справа № 914/2584/20 не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, натомість підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Зазначений висновок стосується обох позовів (первісного та зустрічного), об`єднаних в одне провадження. Зокрема, відповідачем за зустріним позовом є також фізична особа без статусу підприємця - ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу на те, що Стрийський міськрайонний суд Львівської області розглядає цивільну справу № 456/921/20 за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Стрийської РДА про заборону використання охоронної системи "Аресконт" у навчальних закладах Відділу освіти Стрийської РДА Львівської області. Зазначений спір майже ідентичний спору у справі № 914/2584/20 (відповідачами в обох справах є відділи освіти, предмет спору в обох справах стосується заборони використання охоронної системи "Аресконт" в навчальних закладах). В ході проведення судових засідань позивач не обґрунтував, чому позов у справі № 456/921/20 пред`явлений за правилами цивільного судочинства, а позов у справі № 914/2584/20 - за правилами господарського судочинства. Та обставина, що у справі № 914/2584/20 співвідповідачем є Товариство, не впливає на юрисдикцію справи.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 20, 185, 231 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі.

2. Роз`яснити позивачеві за первісним позовом та позивачеві за зустрічним позовом їх право звернутися за захистом свого порушеного права чи інтересу в порядку цивільного судочинства з урахуванням правил визначення територіальної підсудності.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 28.01.2021.

Суддя Т.Я. Рим