ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2021 р. Справа№ 910/9532/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

секретар судового засідання: Майданевич Г.А.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 12.01.2021 року у справі №910/9532/20 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Київської митниці Держмитслужби

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020, повний текст якого складено 06.10.2020

у справі № 910/9532/20 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Енергогазрезерв"

до Київської митниці Держмитслужби

про стягнення 579 071,08 грн.

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю "Енергогазрезерв" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Київської митниці Держмитслужби (далі - відповідач) 579 071,08 грн, з яких: 544 984,80 грн - заборгованість за спожитий природний газ у січні-лютому 2020 року, 26 264,76 грн - пеня, 4 008,72 грн - 3% річних, 3 812,80 грн - інфляційні втрати, що виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу для споживачів, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів від 24 січня 2019 року №С/80-19.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/9532/20 позов задоволено частково та присуджено до стягнення з Київської митниці Держмитслужби на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Енергогазрезерв" 544 984,80 грн основного боргу, 16 420,95 грн пені, 4 000,50 грн 3% річних, 3 812,80 грн інфляційних втрат та 8 538,29 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції вказав на те, що позивачем доведено обґрунтованість підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги. При цьому, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, оскільки позивачем невірно здійснено розрахунок позовних вимог в частині пені та 3% річних.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 по справі №910/9532/20 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконне та несправедливе, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права.

Також скаржник вказує на те, що з 1 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року у Київської митниці Держмитслужби, яка є правонаступником Київської митниці ДФС, перед позивачем виникла заборгованість за фактично спожитий газ в обсязі 60,541 тис. куб. м загальною вартістю 544 984,80 грн. Однак, суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку з реорганізаційним процесом митниці та з початком бюджетного року кошторисні призначення на утримання митниці у 2020 році були затверджені Київській митниці Держмитслужби, а фінансування Київської міської митниці ДФС не здійснювалось, що унеможливило здійснення оплати саме останнім.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2020, справу №910/9532/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Михальська Ю.Б.

11.11.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про долучення платіжного доручення.

У зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 16.11.2020, розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/4644/20 від 16.11.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/9532/20.

Так, за наслідками проведення перерозподілу справи №910/9532/20, відповідно до витягу з протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 16.11.2020 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 поновлено Київській митниці Держмитслужби пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі № 910/9532/20; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі № 910/9532/20 до перегляду його в апеляційному порядку; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської митниці Держмитслужби на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі № 910/9532/20; розгляд апеляційної скарги Київської митниці Держмитслужби на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі № 910/9532/20 призначено на 12.01.2021 о 13:45 год.

04.12.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

04.01.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання, в якому просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні, яке призначено на 12.01.2021 о 13:45 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення "EasyCon".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 по справі №910/9532/20 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергогазрезерв» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

Відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та у судове засідання, яке відбулося 12.01.2021, не з`явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомленні її про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення їх не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача.

12.01.2021 в судовому засіданні представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу норм ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 24.01.2019 між позивачем, як постачальником, та Київською митницею ДФС (правонаступником якої є відповідач), як споживачем, був укладений договір постачання природного газу для споживачів, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, №С/80-19 (далі-Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався передати у власність споживача в 2019 році природний газ, а останній - прийняти та оплатити його вартість у розмірах, строки та порядку, що визначені цією угодою.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

Згідно з п.1.2 Договору (з урахуванням додаткової угоди до нього від 09.12.2019 №5) річний плановий обсяг постачання газу - 135,974 тис.куб.м.

У пункті 1.3 Договору сторони погодили планові обсяги постачання газу по місяцях.

Передача газу за договором здійснюється на межах балансової належності об`єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (п.1.5 Договору).

Відповідно до п.2.3 Договору обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (пункт 4.1 Договору), що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених у заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених Кодексом ГРМ.

Згідно з п.2.7 Договору визначення (звіряння) фактичного обсягу поставленого (спожитого) природного газу між сторонами здійснюється у такому порядку:

- за підсумками розрахункового періоду споживач до п`ятого числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати постачальнику копію відповідного акта про фактичний обсяг розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог Кодексу ГРМ;

- на підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника;

- споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу;

- у випадку відмови від підписання акта приймання-передачі газу споживачем, обсяг постачання (споживання) газу встановлюється постачальником в односторонньому порядку на підставі даних оператора ГРМ. Споживач у такому разі не позбавлений права звернутись до суду за вирішенням спору з приводу обсягів спожитого газу. До прийняття рішення судом та набранням таким рішенням законної сили обсяг спожитого газу та вартість послуг з його постачання встановлюється відповідно до даних постачальника;

- у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акта приймання-передачі газу або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним, такий акт вважається підписаним споживачем, а обсяг спожитого газу встановлюється відповідно до даних оператора ГРМ.

Пунктами 3.1, 3.2 Договору сторони погодили, що розрахунки за реалізований споживачеві газ здійснюються за цінами та тарифами, що встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. У випадках, передбачених законодавством, до ціни на природний газ можуть додаватись збори та інші платежі, які є обов`язковими для сторін з моменту введення їх в дію.

За умовами п.3.3 Договору (з урахуванням додаткової угоди до нього від 09.12.2019 №5) ціна газу становить 7 515,00 за 1000 куб.м., крім того ПДВ - 1 503,00 грн, всього з ПДВ - 9 018,00 грн, враховуючи вартість замовлення послуг розподілу потужностей. Ціна, зазначена в п.3.2 Договору, може змінюватись протягом його дії відповідно до законодавства України про публічні закупівлі. Зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до цього договору.

Сторони домовились, що ціна газу, розрахована відповідно до пунктів 3.2 та 3.3 Договору, застосовується ними при складанні актів приймання-передачі газу та розрахунках за цим правочином (п.3.4 Договору).

У відповідності до п.п.4.1-4.3 Договору розрахунковий період за ним становить один календарний місяць - з 07.00 години першого дня місяця до 07.00 години першого дня наступного місяця включно. Оплата газу здійснюється споживачем шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки після надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок споживача на цілі, визначені договором. Датою оплати (здійснення розрахунку) є дата зарахування коштів на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п.11.1 Договору (з урахуванням додаткової угоди до нього від 28.12.2019 №7) цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 1 лютого 2019 року до 31 січня 2020 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Проаналізувавши умови Договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що останній за своєю правовою природою є договором поставки.

Так, у відповідності до ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України. Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач згідно з умовами Договору підготував та підписав акти приймання-передачі природного газу від 31 січня 2020 року № РН-0000587 на суму 293 292,42 грн та від 29 лютого 2020 року №РН-0001499 на суму 252 666,32 грн.

Проте, ні Київська митниця ДФС, ні відповідач примірники зазначених актів не підписали.

При цьому, відповідач у своєму відзиві на позов та апеляційній скарзі підтвердив наявність заборгованості перед позивачем за період з 1 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року за фактично спожитий газ в обсязі 60,541 тис. куб. м на загальну вартість 544 984,80 грн.

Вказаний обсяг спожитого газу також підтверджується наявними в матеріалах справи даними оператора ГРМ - ПАТ "Київгаз". Зокрема, обсяг спожитого природного газу відповідачем у січні 2020 року становив 32,523 тис. куб.м., а в лютому 2020 року - 28,018 тис.куб.м.

28.04.2020 позивач направив на адресу Київської митниці ДФС претензію від 27.04.2020 №152/082-19 з вимогою погасити заборгованість у розмірі 544 984,80 грн. Однак, дана претензія була залишена без відповіді та задоволення.

З огляду на що, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача виник обов`язок оплатити вартість поставленого позивачем за вищенаведеним Договором природного газу у січні 2020 року в сумі 293 292,42 грн до 1 лютого 2020 року.

Крім того, оскільки Договір (з урахуванням додаткової угоди до нього від 28.12.2019 №7) у частині постачання газу діяв до 31.01.2020 року, тому постачання природного газу відповідачу у лютому 2020 року положеннями цього правочину не регулюється.

При цьому, враховуючи те, що факт прийняття природного газу на суму 252 666,32 грн, поставленого позивачем у лютому 2020 року, відповідачем не заперечується, в останнього виник обов`язок оплатити зазначений товар після його прийняття.

Таким чином, загальна сума спожитого природного газу за період з 1 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року становить 544 984,80 грн.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідачем відповідно до ст.ст.76, 77 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Таким чином, оскільки факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 544 984,80 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, колегією суддів визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Посилання скаржника на те, що у зв`язку з реорганізаційним процесом митниці та з початком бюджетного року кошторисні призначення на утримання митниці у 2020 році були затверджені Київській митниці Держмитслужби, а фінансування Київської міської митниці ДФС не здійснювалось, тому вказане унеможливило здійснення оплати, колегією суддів відхиляються, оскільки жодним чином не спростовують наявність як заборгованості, так і обов`язок відповідача, як правонаступника Київської міської митниці ДФС, сплатити вартість спожитого природного газу. До того ж, відсутність бюджетних коштів не є підставою для уникнення від виконання зобов`язання.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4 008,72 грн та інфляційних втрат у розмірі 3 812,80 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 4 008,72 грн 3% річних, а саме: 2 476,16 грн - 3% річних, нараховані з 02.02.2020 по 14.05.2020 на заборгованість у сумі 293 292,42 грн, та 1 532,57 грн - 3% річних, нараховані за період з 02.03.2020 по 14.05.2020 року на заборгованість у сумі 252 666,32 грн.

В той же час, позивач під час розрахунку 3% річних не зменшив основний борг на суму переплати за попередні періоди у розмірі 973,94 грн.

З огляду на що, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає до стягнення 4 000,50 грн 3% річних, а саме: 2 467,93 грн - 3% річних, нараховані за період з 02.02.2020 по 14.05.2020 року на заборгованість у сумі 292 318,48 грн, та 1 532,57 грн - 3% річних, нараховані за період з 02.03.2020 року по 14.05.2020 року на заборгованість у сумі 252 666,32 грн.

Водночас, заявлений позивачем до стягнення розмір інфляційних втрат не перевищує суми, обрахованої судом, та відповідає вимогам чинного законодавства.

Враховуючи приписи вказаних правових норм та встановлений факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 4 000,50 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 812,80 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені у сумі 26 264,76 грн, нарахованої за період 02.02.2020 по 14.05.2020 року на загальну суму основного боргу у розмірі 545 958,74 грн, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов`язання, згідно ст.611 Цивільного кодексу України є сплата боржником неустойки.

Пунктом 6.2.2 Договору передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених цією угодою, останній сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день його прострочення.

Як встановлено вище, Договір діяв до 31.01.2020 року, тому відсутність правові підстави для нарахування пені на заборгованість з оплати вартості природного газу, поставленого позивачем у лютому 2020 року.

З урахуванням встановлених вище обставин справи та положень чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня лише у розмірі 16 420,95 грн, нарахована за період з 02.02.2020 по 14.05.2020 року на 292 318,48 грн заборгованості зі сплати вартості природного газу, поставленого відповідачу у січні 2020 року, за вирахуванням 973,94 грн переплати за попередні періоди.

Враховуючи вищевстановлене, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 16 420,95 грн.

Відтак, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/9532/20 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/9532/20 залишити без змін.

3.Судові витрати покласти на Київську митницю Держмитслужби.

4.Матеріали справи №910/9532/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.01.2021.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала