РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.01.2021Справа № 910/14519/20
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (50102, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОЗІЗ" (01015, м. Київ, вул. Цитадельна, буд. 7, )

про стягнення 307 836, 00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЗІЗ» про стягнення згідно рахунку на оплату замовлення № 915 від 26.03.2020 суму передплати у розмірі 306 000,00 грн та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1 836, 00 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 01.10.2020 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

20.10.2020 до суду від позивача через відділ діловодства суду надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

18.11.2020 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що 23.03.2020 останній отримав дзвінок від провідного менеджера з постачання Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_1 із запитом на поставку респіраторів типу « Лепесток », які у березні 2020 внаслідок розповсюдження першої хвилі вірусного захворювання COVID-19 в Україні були у великому дефіциті. Як зазначає відповідач, на той момент у нього була можливість поставити запитані респіратори в необхідній кількості, а саме респіратори «Лепесток-201» з рівнем захисту FFP2 в кількості 5000 шт., і відповідачем на прохання позивача була направлена йому відповідна комерційна пропозиція про можливість в найкоротші строки поставки даного товару за ціною 61,20 грн/шт. на умовах 100% передплати. Також відповідач зазначив, що 26.03.20 позивач повідомив відповідача про погодження ціни товару та умов оплати і поставки, і відповідачем був виставлений позивачу рахунок № 912 від 26.03.2020 на оплату 5000 респіраторів «Лепесток - 201» на загальну суму 306 000 грн, зі строком дії 3 робочих дні (до 31.03.2020). 03.04.20 платіжним дорученням № позивач здійснив оплату вищевказаного рахунку з простроченням на 3 робочих дні. Оскільки дана оплата була здійснена з порушенням строку дії рахунку, відповідач зазначив, що у нього вже не було можливості поставити респіратори «Лепесток - 201» з рівнем захисту FFP2, тому відповідач запропонував позивачу поставку аналогічних респіраторів «Лепесток-40» FFP2. Позивачем в особі провідного менеджера з постачання ОСОБА_1 було надано усне погодження поставки даного товару з проханням зробити це в найкоротші строки, і відповідач двома партіями здійснив його поставку. Також у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що вважає передані ним одночасно з товаром позивачу Сертифікат експертизи типу, зареєстрований у реєстрі 07.04.2018 за №UA.TR.O16.В.1434-18, Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи №05.03.02-04/128835 від 25.12.2012, Декларація про відповідність засобу індивідуального захисту вимогам Технічного регламенту №UA.016.D.0192-19 від 09.10.2020, є цілком достатніми для приймання даного виду товару по якості, та відповідають правилам ділового обороту щодо переліку документів, які зазвичай надаються продавцем покупцю разом з товаром такого роду. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що наданий позивачем до матеріалів справи «Акт осмотра 2018» від 14.04.2020 складено у повній невідповідності з вимогами Інструкції П-7, тому він не є належним та допустимим доказом у даній справі в розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України, який на думку позивача підтверджує неналежну якість поставленого відповідачем товару.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно приписів ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Крім цього, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У зв`язку з перебуванням судді Андреїшиної І.О. у період з 28.12.2020 року до 11.01.2021 року включно у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 12.01.2021 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо- збагачувальний комбінат» (далі - позивач) сплатило на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЗІЗ» (далі - відповідач), згідно з рахунком на оплату замовлення №912 від 26 березня 2020 року, грошові кошті у розмірі 306 000,00 грн за поставку респіраторів «Лепесток-201» у кількості 5 000 штук.

Відповідно до видаткових накладних № 1196 від 03 квітня 2020 року та № 1212 від 06 квітня 20120, відповідачем була здійснена поставка респіраторів «Лепесток-40» FFP2, в кількості 5 000 штук на загальну суму 306 000,00 грн,

Однак, позивач у позовній заяві зазначає, що в ході проведення приймання поставлених респіраторів було виявлено, що відповідачем була здійснена поставка незаявленої продукції, а саме були поставлені респіратори іншої моделі (асортименту), не узгодженою з позивачем, а саме, згідно з рахунком на оплату замовленням № 912 від 26 березня 2020 року ПРАТ "ІНГЗК» оплатило поставку респіраторів моделі «Лепесток-201», а фактично поставлені респіратори «Лепесток-40» FFP2.

Так, у відповідності до акту огляду товарно-матеріальних цінностей № 2018 комісією було прийняте рішення про відмову від прийняття товару у зв`язку із неналежним асортиментом.

22.05.2020 року позивачем на адресу відповідача була направлена претензія про відмову прийняття товарно-матеріальних цінностей, а також про повернення сплаченої грошової суми у розмірі 306 000, 00 грн.

Також позивач зазначає, що відповідачем також не були надані передбачені законодавством України супровідні документи, які підтверджують належну якість поставлених респіраторів, а також відповідності їх вимогам ДСТУ, а саме: 1) Декларація відповідності 313; 2)Сертифікат перевірки типу ЗІЗОД; 3)Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи. Наданий Сертифікат перевірки типу Модуль В Технічного регламенту засобів індивідуального захисту, виданий ДП «Кривбасстандартметрологія» від 07.04.2016 року є недійсним, так як експертиза респіраторів «Пелюсток-40» FFP2 проводилася на відповідність ДСТУ EN 149: 2003 "Засоби індивідуального захисту органів дихання. Напівмаски фільтруючі для захисту від аерозолів. Вимоги, випробування, маркування (EN 149: 2001, IDT), який був скасований на території України 01.02.2018 року. Отже, респіратори, виготовлені після 01.02.2018 року повинні відповідати вимогам вже нового ДСТУ EN 149:2017, а зазначений сертифікат перевірки типу респіраторів «Пелюсток-40» FFP2 втрачає силу, незважаючи на те, що термін дії даного сертифікату встановлений до 07.04.2021 року.

Більше того, позивач зазначає, що поставлені респіратори не відповідають вимогам ДСТУ EN 149: 2003 року в частині їх маркування (на більшій частині поставлених респіраторів не вказано рік їх виготовлення, не вказано рік терміну придатності всієї поставленої партії респіраторів, відсутнє маркування ідентифікації типу респіраторів, а також їх класифікація, інформація, яку надає виробник, а також рекомендовані виробником умови зберігання респіраторів).

Таким чином, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо поставки заявленої продукції, вказаної в рахунку на оплату № 912 від 26.03.2020 року, за яку позивач здійснив оплату грошових коштів у повному обсязі.

25.05.2020 позивачем була направлена рекламація (претензія) № 09/75 з вимогою розпорядитися поставленими незаявленими респіраторами «Лепісток-40», в кількості 5 000,00 штук, в продовж 10-ти днів з моменту одержання листа, а також в продовж 7-ми днів з моменту отримання цього листа перерахувати грошові кошти у розмірі 306 000,00 грн, які позивач сплатив в якості 100% передплати за поставку спірних респіраторів. Докази направлення претензії містяться в матеріалах справи.

Відповідач відповідь на претензію не надав, попередню оплату не повернув.

З огляду на вищевикладене, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач допустив прострочення строків повернення грошових коштів, у зв`язку з чим має сплатити 3% річних у розмірі 1 836,00 грн, нарахованих за період прострочення боржника.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (п. п. 1, 2 ст. 205 ЦК України).

Пунктом 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

В силу зобов`язання боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі передати майно, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

З матеріалів справи, вбачається , що між сторонами існує зобов`язання, яке має ознаки договору купівлі-продажу, предметом якого є засоби індивідуального захисту.

На підставі виставленого відповідачем рахунку №912 від 26.03.2020 позивач попередньо сплатив вартість товару в сумі 306000,00 грн, та в подальшому отримав переданий відповідачем товар. Відтак правовідносини, що виникли між сторонами містять ознаки відносин, які виникають з договорів купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним в момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно зі ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

Статтею 675 Цивільного кодексу України встановлено, що товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк). Гарантія якості товару поширюється на всі комплектуючі вироби, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 678 Цивільного кодексу України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Разом з тим, у випадках, коли стандартами, технічними умовами, основними та особливими умовами поставки, а також іншими обов`язковими для сторін правилами не встановлено інший порядок прийому продукції виробничо - технічного призначення та товарів народного споживання по якості та комплектності, а також тари під продукцією чи товарами, до відносин застосовується Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затверджена Постановою Держарбітражу СРСР № п-7 від 25.04.1966 із внесеними змінами та доповненнями (надалі - Інструкція).

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем була здійснена поставка незаявленої продукції, зокрема, були поставлені респіратори іншої моделі (асортименту), не узгодженою з позивачем: згідно з рахунком на оплату замовленням № 912 від 26 березня 2020 року Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" оплатило поставку респіраторів моделі «Лепесток- 201», а фактично поставлені респіратори «Лепесток-40» FFP2.

На підтвердження цих обставин позивачем подано акт огляду 2018 від 14.04.2020.

У відповідності до п. 16 Інструкції при виявленні невідповідності якості, комплектності, маркування продукції, що поступила, тари чи упаковки вимогам стандартів, технічних умов, креслень, зразків (еталонів), договору чи даним, зазначеним на маркуванні чи супровідних документах, які засвідчують якість продукції, одержувач призупиняє подальший прийом продукції і складає акт, в якому вказує кількість оглянутої продукції і характер виявлених при її прийомі дефектів.

Отримувач також зобов`язаний викликати для участі в отриманні продукції та складанні двостороннього акту представника немісцевого виробника (відправника), якщо це передбачено основними чи особливими умовами поставки, інших обов`язкових правилах чи договорі. При немісцевій поставці виклик представника виробника (відправника) і його явка для участі в перевірці якості і комплектності продукції і складанні акту є обов`язковою.

Пунктом 17 Інструкції визначено, що в повідомленні про виклик направленому виробнику (відправнику) повинно бути вказано: а) найменування продукції, дата та номер рахунку чи номер транспортного документа, якщо до моменту отримання повідомлення рахунок не отримано; б) недоліки, що виявлені в продукції; в) час, на який призначено прийом продукції по якості чи комплектності; г) кількість продукції неналежної якості.

Згідно п. 18 Інструкції повідомлення про виклик представника виробника (відправника) повинно бути направлено (передано) йому телеграфом (по телефону) не пізніше 24 годин, а відносно продукції, що швидко псується негайно після виявлення невідповідності якості, комплектності, маркування продукції, тари чи упаковки визначеним вимогам, якщо інші строки не визначені основними чи особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами чи договором.

Пунктом 19 Інструкції передбачено, що немісцевий виробник (відправник) зобов`язаний не пізніше ніж на наступний день після отримання виклику отримувача повідомити телеграмою чи телефонограмою чи буде направлений представник для участі в перевірці якості продукції. Неотримання відповіді на виклик в визначений строк дає право отримувачу здійснити прийом продукції до закінчення встановленого строку явки представника виробника (відправника). Представник не місцевого виробника (відправника) зобов`язаний з`явитись не пізніше ніж в триденний строк після отримання виклику, не враховуючи часу, необхідного для проїзду, якщо інший строк не передбачений в основних чи особливих умовах поставки, інших обов`язкових правилах чи договорі.

Згідно п. 20 Інструкції у разі неявки представника виробника (відправника) на виклик отримувача (покупця) у визначений строк і у випадках, коли виклик представника немісцевого виробника (відправника) не є обов`язковим, перевірка якості продукції проводиться представником відповідної галузі інспекції по якості продукції, а перевірка якості товару експертом бюро товарних експертиз або представником відповідної інспекції по якості.

У відповідності до п. 29 Інструкції за результатами приймання продукції по якості та комплектності за участю представників вказаних у п. 19 та 20 Інструкції складається акт про фактичну якість та комплектність отриманої продукції. В акті про фактичну якість і комплектність одержаної продукції згідно п. 29 Інструкції має бути вказано найменування одержувача продукції та його адреса, номер та дата акту, місце прийому продукції, час початку та закінчення прийому продукції, прізвища та ініціали осіб, які приймали участь в прийомі продукції по якості і в складенні акту, найменування та адреса виробника, дата та номер телефонограми чи телеграми про виклик представника виробника, стан тари і упаковки на момент огляду продукції, кількість некомплектної продукції та інші дані, зазначені у цьому пункті, а також висновок про характер виявлених дефектів в продукції та причина їх виникнення.

Згідно п. 30 Інструкції акт підписується усіма особами, які приймали участь в перевірці якості та комплектності продукції. Особа, що не погоджується із змістом акту, зобов`язана підписати його з відміткою про не погодження та викласти свою думку.

Доказування і подання доказів відповідно до статті 74 ГПК України є обов`язком сторін.

З огляду на положення статей 74, 91 ГПК України, докази, надані позивачем, слід розглядати як письмові докази. Надані позивачем скріншоти (знімки з екрану комп`ютера ) з огляду на положення статті 96, відповідно до якої електронними доказами є інформація в електронному (цифровому) вигляді, яка містить дані про обставини справи, які подаються суду на електронних пристроях. Процесуальні норми дозволяють подання таких доказів у паперових копіях, засвідчених у передбачений законодавством спосіб, проте обов`язком сторони, яка подає ці докази у паперовому вигляді, є доведення існування цих доказів в електронній формі.

Судом встановлено, що позивач, всупереч вищевикладеним правилам, не обґрунтував належними доказами, що відповідач поставив йому товар, який не відповідає меті придбання товару.

Більше того, товар був отриманий позивачем за видатковими накладними від 03.04.2020 та 06.04.2020, тоді як акт про невідповідність останній в односторонньому порядку склав лише 14.04.2020.

Доказів перевірки поставленого товару представником відповідної галузі інспекції по якості продукції, експертом бюро товарних експертиз або представником відповідної інспекції по якості тощо, за результатами якої складається акт про фактичну якість та комплектність отриманої продукції, матеріали справи не містять.

Акт огляду 2018 від 14.04.2020 складено позивачем в односторонньому порядку, за участі лише працівників підприємства - позивача.

Отже, посилання скаржника на акт огляду 2018 від 14.04.2020 є безпідставним, оскільки цей акт складено позивачем в односторонньому порядку, за участі лише працівників підприємства - позивача. Крім того, факт отримання позивачем неналежного товару, тобто не того, який він дав згоду придбати за запропоновану ціну, жодними іншими належними доказами не підтверджено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 29.11.2018 Верховного Суду по справі № 924/242/18.

Також господарський суд наголошує, що відповідно до ч.2 ст. 673 ЦК України якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. Проте позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що поставлені відповідачем респіратори «Лепесток-40» FFP2 не відповідають конкретній меті з якою даний товар придбавався.

Доводи про те, що відповідач був обізнаний про поставку невідповідного товару, та ігнорував законні вимоги є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними доказами та заперечуються стороною відповідача.

Щодо виявлених позивачем недоліків супровідних документів та самого товару суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Твердження позивача про те, що відповідачем не були надані передбачені законодавством України супровідні документи, які підтверджують належну якість поставлених респіраторів, а також відповідності їх вимогам ДСТУ, суд визнає помилковими, оскільки передані відповідачем одночасно з товаром позивачу Сертифікат експертизи типу, зареєстрований у реєстрі 07.04.2018 за №UA.TR.O16.В.1434-18, Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 25.12.2012 №05.03.02-04/128835, Декларація про відповідність засобу індивідуального захисту вимогам Технічного регламенту №UA.016.D.0192-19 від 09.10.2020, є достатніми для приймання даного виду товару по якості, та відповідають правилам ділового обороту щодо переліку документів, які надаються продавцем покупцю разом з товаром такого типу.

Натомість, позивач не надав до позовної заяви доказів приймання товару по якості згідно з чинним і Україні законодавством.

Враховуючи наведені положення законодавства і обставини встановлені судом, та зважаючи, що позивач належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 426 613,26 грн основного боргу, 30 212,61 грн пені та інфляційного збільшення боргу у розмірі 6 409,23 грн.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи недоведеність обставини щодо того, що вимога позивача відповідає наданим послугам, не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані, а також беручи до уваги той факт, що рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат".

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Крім того, відповідач просить суд покласти на позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000,00 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з матеріалами справи, 22.04.2019 між відповідачем (клієнт) та Адвокатським бюро "Віктора Починка" (адвокатське бюро) був укладений договір про надання правової допомоги № 02/11/20, за умовами якого адвокатське бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу.

Відповідно до акту надання послуг №29 від 17.11.2020 адвокатським бюро були надані послуги на загальну суму 4 000,00 грн. У зазначеному акті наведено детальний опис наданих послуг.

Відповідно до рахунку на оплату №29 від 12.11.2020 відповідачем здійснено оплату послуг адвокатського об`єднання у розмірі 4000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6090 від 13.11.2020.

Дослідивши подані відповідачем докази, суд прийшов до висновку, що відповідачем належними та достатніми доказами доведено розмір витрат на правничу допомогу по справі №910/14519/20 та заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу, враховуючи ціну позову, є співмірною.

У відповідності до ч.5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ураховуючи надані адвокатом послуги, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами свої заперечення щодо співмірності витрат відповідача на правничу допомогу, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог відповідача в частині стягнення з позивача 4 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" відмовити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (50102, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОЗІЗ" (01015, м. Київ, вул. Цитадельна, буд. 7, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисяч) грн 00 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.01.2021

Суддя І.О. Андреїшина