ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м.Харків Справа № 913/180/20

Суддя Господарського суду Луганської області Тацій О.В.,

розглянувши матеріали скарги Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення начальника Державної казначейської служби України у місті Сєвєродонецьку Луганської області за вих. №29/111/28-2021 від 11.01.2021 року (вх. № 66/21 від 13.01.2021 року) у справі №913/180/20

за позовом Головного управління Національної поліції в Луганській області, вул. Вілєсова, 1, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93406

до відповідача Сєвєродонецької міської ради (Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області), бульвар Дружби Народів, буд. 32, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93400

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство Сєвєродонецьккомунсервис (вул. Гагаріна, буд. 89, м. Сєвєродонецьк Луганської області, 93412)

про відшкодування матеріальної шкоди

орган виконання рішення суду: Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області ГУ ДКС України у Луганській області ДКС України (93406, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Науки, 5)

Без повідомлення та виклику учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Луганської області від 20.08.2020 у справі №913/180/20 позов Головного управління Національної поліції в Луганській області до Сєвєродонецької міської ради про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково; присуджено до стягнення з Сєвєродонецької міської ради на користь Головного управління Національної поліції в Луганській області матеріальну шкоду в розмірі 36 765 грн 92 коп., а також витрати зі сплати судового збору у сумі 2 034 грн 28 коп. В іншій частині позову відмовлено.

11.09.2020 на виконання рішення Господарського суду Луганської області від 20.08.2020, яке набрало законної сили 11.09.2020 господарським судом видано стягувачу наказ від 11.09.2020 №913/180/20.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 апеляційну скаргу Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області залишено без задоволення, рішення Господарського суду Луганської області від 20.08.2020 у справі №913/180/20 залишено без змін.

13.01.2021 року Головне управління Національної поліції в Луганській області звернулося до господарського суду з скаргою на рішення начальника Державної казначейської служби України у місті Сєвєродонецьку Луганської області за вих. №29/111/28-2021 від 11.01.2021 року (вх. № 66/21 від 13.01.2021 року) у справі №913/180/20, в якій просить:

- визнати рішення начальника Державної казначейської служби України у місті Сєвєродонецьку Луганської області Малько Євгенії Юріївни щодо повернення стягувачу судового наказу від 11.09.2020 року, виданого Господарським судом Луганської області на виконання рішення від 20.08.2020 року у справі №913/180/20 без виконання, протиправним;

- зобов`язати начальника Державної казначейської служби України у місті Сєвєродонецьку Луганської області Малько Євгенії Юріївни прийняти до виконання судовий наказ від 11.09.2020 року, виданий виданого Господарським судом Луганської області на виконання рішення від 20.08.2020 року у справі №913/180/20.

Дослідивши матеріали скарги, суд зазначає наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання (стаття 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналогічне положення закріплено в частині першій статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Державний виконавець (виконавець) зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Водночас Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» установлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

За нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Держказначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; внесення на розгляд міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45).

За правилами пункту 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до зазначеного Порядку безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку про те, що Держказначейство не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою на здійснення гарантованого державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до положень пункту 15 Порядку дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте ні в цьому Порядку, ні в Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 цього Закону). Водночас можливість та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства цим Законом не визначено.

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, також не визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства.

До того ж положеннями статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), визначався порядок оскарження до господарського суду дій чи бездіяльності виключно органів державної виконавчої служби та приватних виконавців.

Аналогічні приписи закріплено й у статті 339 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Наведені норми права є підставою для висновку про те, що Господарський процесуальний кодекс України та Закон України «Про виконавче провадження» передбачають порядок оскарження лише рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час примусового виконання ними судових рішень і лише до судового органу, який видав виконавчий документ.

Разом з тим згідно з положеннями частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, зважаючи на викладене, господарський суд приходить до висновку про неможливість оскарження рішення начальника Державної казначейської служби України у місті Сєвєродонецьку Луганської області до господарського суду, який видав виконавчий документ.

Заявлені вимоги підлягають судовому розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Зазначене відповідає висновкам викладеним у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, зробленим, зокрема, в її постановах від 12.09.2018 року у справі № 916/223/17 (провадження № 12-196гс18), від 20.06.2018 року у справі № 916/1227/16 (провадження № 12-105гс18), від 29.08.2018 року у справі № 916/376/15-г (провадження № 12-179гс18), від 31.10.2018 року у справі № 905/2087/17 (провадження № 12-237гс18), 27.02.2019 року у справі № 913/356/15 (провадження № 12-5гс19) та від 27.02.2019 року у справі № 913/355/15 (провадження № 12-6гс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, в яких Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про неможливість позивача оскаржити дії, рішення та бездіяльність органів Державної казначейської служби до господарського суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Також, згідно з положеннями ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, господарський суд дійшов висновку, що спори, що виникають під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, установленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», розглядаються адміністративними судами в порядку, визначеному КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у прийнятті до розгляду скарги Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення начальника Державної казначейської служби України у місті Сєвєродонецьку Луганської області за вих. №29/111/28-2021 від 11.01.2021 року (вх. № 66/21 від 13.01.2021 року) у справі №913/180/20.

Положенням ч. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на зазначене, суд роз`яснює позивачу, що заявлені ним вимоги за скаргою підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 175, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Головному управлінню Національної поліції в Луганській області у прийнятті до розгляду скарги на рішення начальника Державної казначейської служби України у місті Сєвєродонецьку Луганської області за вих. №29/111/28-2021 від 11.01.2021 року (вх. № 66/21 від 13.01.2021 року) у справі №913/180/20.

2. Копію ухвали разом з матеріалами скарги повернути заявнику.

3. Роз`яснити заявнику Головному управлінню Національної поліції в Луганській області, що заявлені ним вимоги за скаргою підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання 14.01.2021 та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу суду складено та підписано 14.01.2021 року.

Суддя О.В. Тацій