номер провадження справи 18/150/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

13.01.2021 справа № 324/379/19

м. Запоріжжя Запорізької області

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЗ ГРУП" (70600, Запорізька область, м. Пологи, вул. Магістральна (К.Маркса), буд. 291; адреса для кореспонденції: 69006, м. Запоріжжя, проїзд Леваневського, 3, кв. 26)

про стягнення 70353,88 грн.

Господарський суд Запорізької області у складі: суддя Левкут В.В.,

при секретарі судового засідання: Непомнящій Н.П.,

учасники справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до ТОВ "ОМЗ ГРУП" про стягнення 70353,88 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 25.11.2019 позов задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЗ ГРУП" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 55435,88 грн. та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 603,90 грн., в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26.08.2020 у справі № 324/379/19 рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 25.11.2019 у цій справі скасовано, провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу у справі, що він не позбавлений права на звернення до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18.09.2020 у справі № 324/379/19 справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "ОМЗ ГРУП" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано до Господарського суду Запорізької області.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2020 справу № 324/379/19 передано на розгляд судді Левкут В.В.

Ухвалою суду від 04.11.2020, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, що зумовили залишення позову без руху, судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі № 324/379/19, справі присвоєно номер провадження 18/150/20, підготовче засідання призначено на 25.11.2020; строк підготовчого провадження продовжувався на тридцять днів; підготовче засідання відкладалось до 13.01.2021.

Представники сторін у судове засідання 13.01.2021 не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Представник відповідача під розписку у судовому засіданні 25.11.2020.

Від позивача надійшла уточнена позовна заява №16-10/2020 від 16.10.2020, згідно якої позивач просить: 1) поновити строк для звернення до суду; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "ОМЗ ГРУП" з 16.11.2017; 3) стягнути з ТОВ "ОМЗ ГРУП" 70535,88 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2017 по 04.12.2018. Фактично позивачем подано нову позовну заяву, в якій змінено предмет позову та доплачено судовий збір як за дві позовні вимоги. Вирішення питання щодо змінення предмета позову судом відкладалось.

Від відповідача 20.11.2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що фактично позивачем подано позов, який має розглядатися в межах трудових відносин. По суті спору відповідач доводи позивача заперечив та вказав, що учасником Товариства ОСОБА_1 став 07.02.2017, з дня державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "ОМЗ ГРУП". Трудові відносини Товариства та ОСОБА_1 розпочались 19.10.2016, ще до придбання ним частки у статутному капіталі. Також відповідач вказав на пропущення позивачем строку на звернення з заявою про вирішення трудового спору.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.11.2020 був присутній, свої доводи підтримував в повному обсязі.

Зважаючи на належне повідомлення всіх учасників судового процесу про розгляд справи, суд вирішив за доцільне розглянути справу за наявними в ній матеріалами, за відсутністю в судовому засіданні представників сторін.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

З даною позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до ТОВ "ОМЗ ГРУП" з вимогами про стягнення з ТОВ "ОМЗ ГРУП" 70535,88 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2017 по 04.12.2018.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є учасником ТОВ "ОМЗ ГРУП" з часткою статутного капіталу товариства 35%, що дорівнює 14000 грн. З 19 жовтня 2016 року він обіймав посаду директора ТОВ "ОМЗ ГРУП". 15 листопада 2017 року відбулися загальні збори учасників ТОВ "ОМЗ ГРУП", оформлені протоколом №10 від 15 листопада 2017 року, де прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади та призначення на вказану посаду громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 з 16 листопада 2017 року. 05 листопада 2018 року Господарським судом Запорізької області у справі № 908/1173/18 прийнято рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 та визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ "ОМЗ ГРУП", оформлене протоколом №10 від 15 листопада 2017 року. Рішення набрало законної сили 04 грудня 2018 року.

Скасовуючи рішення Пологівського районного суду від 25.11.2019 у даній справі та закриваючи провадження у справі, Запорізький апеляційний суд зазначив, що за відсутності позовних вимог про поновлення позивача на роботі суд помилково задовольнив позовні вимоги, при цьому не врахував, що оскільки спір у справі в цілому виник з корпоративних правовідносин він належить до юрисдикції господарських судів. Звертаючись до суду з позовом до господарського суду, позивач оспорював рішення зборів учасників товариства, прийняте 15 листопада 2017 року, саме з ним пов`язував свої вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги про поновлення на роботі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариством.

Проте, при прийнятті постанови судом апеляційної інстанції не враховано, що у даній справі позовні вимоги стосуються лише стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З вимогою про визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ "ОМЗ ГРУП", оформлене протоколом №10 від 15.11.2017, ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Запорізької області. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.11.2018 у справі № 908/1173/18 позов ОСОБА_1 задоволено. Слід зазначити, що звертаючись до господарського суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "ОМЗ ГРУП" вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 не заявлялись, що є його правом.

Відносно посилання у постанові Запорізького апеляційного суду від 20.08.2020 у даній справі на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, від 30 січня 2019 року у справі №145/1885/15ц, слід зазначити, що обставини спорів не є тотожними. У наведених справах вимоги про припинення повноважень члена виконавчого органу заявлялись одночасно з вимогами про визнання недійсними відповідних рішень Товариства, тому визначальними щодо юрисдикційної належності в цих відносинах визнані корпоративні.

Таким чином, оскільки похідними вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариством стають лише при наявності такої вимоги, в даному випадку не має підстав для віднесення справи № 324/379/19 до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За визначення п. 3 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Отже, за відсутності вимоги про оспорювання рішення уповноваженого органу товариства учасником цього товариства, вимоги керівника підприємства про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до компетенції судів загальної юрисдикції. В даному випадку корпоративний спір між сторонами відсутній.

Відносно строку для звернення до суду суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Матеріали справи не містять доказів ані вручення позивачу наказу про звільнення, ані вручення трудової книжки. Обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 , звільнено з посади директора, проте, чи виносився з цього приводу наказ не повідомлено юридичною особою.

За таких обставин вирішення питання щодо обчислення строку звернення позивача до суду за захистом порушеного права є залежним від наявних доказів такого порушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "ОМЗ ГРУП" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

При цьому, на виконання приписів частини 2 статті 231 ГПК України суд роз`яснює позивачу, що за такими вимогами спір між сторонами підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Заява позивача про зміну предмета позову судом не розглядається у зв`язку з висновками суду щодо наявності підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи наведені приписи ГПК України та Закону України "Про судовий збір", сплачений позивачем на виконання ухвали суду від 29.09.2020 та у зв`язку з уточненням позовних вимог, судовий збір в розмірі 3435,60 грн. підлягає поверненню з державного бюджету - за наявності відповідного клопотання позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 123, п. 1 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 232, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі № 324/379/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "ОМЗ ГРУП" про стягнення 70353,88 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрити.

Повний текст ухвали складено та підписано 18.01.2021.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили (ст.ст. 174, 235, 255, 256 ГПК України). Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Левкут