РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.01.2021Справа № 910/12835/20

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" (Україна, 03142, м. Київ, просп. Академіка Палладіна, буд. 44, корп. 8; ідентифікаційний код: 36263797)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" (Україна, 01042, м. Київ, провул. Новопечерський, буд. 19/3, корп. 2, каб. 33; ідентифікаційний код: 32650231)

про стягнення 604 336,25 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гіппо" (далі - відповідач) про стягнення 604 336,25 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не було надано послуг за Договором про надання послуг № 191218-07/2г від 19.12.2018 та безпідставно, на думку позивача, у зв`язку з наявністю заборгованості перед відповідачем за Договором поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог списано з позивача грошові кошти в сумі 604 336,25 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

04.09.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Будь-яких заперечень від відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача є: Україна, 01042, м. Київ, провул. Новопечерський, буд. 19/3, корп. 2, каб. 33.

На зазначену адресу, відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону, судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 09.09.2020 з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та про його право подати, зокрема, відзив на позовну заяву.

01.10.2020 до суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення 22.09.2020 поштового відправлення відповідачеві (копії ухвали про відкриття провадження у справі від 09.09.2020).

Відтак, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи та останньому були створені достатні умови для реалізації ним своїх процесуальних прав.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

06.11.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про залучення доказів до матеріалів справи, а також клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів.

Згідно з ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Розглянувши викладені у клопотанні про поновлення строку на подання доказів доводи, суд поновив позивачу строк та прийняв подані позивачем докази до розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

19.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" (далі - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гіппо" (далі - виконавець, відповідач) було укладено Договір про надання послуг №191218-07/2г (далі - Договір), згідно з пунктом 2.5 якого виконавець надає замовнику послуги та виконує інші зобов`язання за цим Договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані виконавцем послуги у розмірі та за процедурою, встановленою цим Договором, а також виконати інші зобов`язання за цим Договором на користь виконавця.

У пунктах 1.1, 1.2 Договору сторони домовились розуміти під терміном "Продукція" товари, які закуповуються виконавцем у відповідності до Договору поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018 (далі - Договір поставки), а під терміном "Послуги" - створення виконавцем умов, спрямованих на збільшення обсягів закупівлі та подальшої реалізації продукції кінцевим споживачам в торгівельних закладах.

У підпунктах 1.3.1 - 1.3.8 пункту 1.3 Договору сторони погодили перелік послуг, які надаються виконавцем за Договором.

У Розділі 3 Договору сторони погодили критерії розрахунку вартості послуг та загальну суму Договору.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Договору для розрахунку вартості послуг виконавець використовує інформацію, отриману від замовника. Розрахунок винагороди та її остаточна величина вказується у відповідному Акті наданих послуг.

Договір набирає чинності з моменту його підписання замовником і виконавцем та є чинним до закінчення строку дії Договору поставки (пункт 6.1 Договору).

За доводами позивача, відповідач від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором ухилився, оскільки в період з 01.12.2019 по 01.05.2020 послуги за Договором відповідачем не надавались.

Разом з цим, як зазначає позивач, у зв`язку з наявністю у нього заборгованості перед відповідачем за Договором поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018, відповідач шляхом направлення позивачу заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог № ГП000000128 від 16.01.2020 на суму 285 483,17 грн, № ГП000000572 від 18.02.2020 на суму 78 629,30 грн та № ГП000001127 від 21.04.2020 на суму 240 223,78 грн, безпідставно списав з позивача грошові кошти в сумі 604 336,25 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено відповідачу вимоги вих. № 2 від 04.08.2020, вих. № 4 від 14.08.2020, вих. № 8 від 20.08.2020 (докази направлення вказаних вимог на адресу відповідача містяться в матеріалах справи), в яких позивач вимагав у відповідача протягом трьох днів з дати отримання вимог повернути сплачені грошові кошти за Договором у сумі 604 336,25 грн, проте вказані вимоги були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

З огляду на вищенаведене, оскільки послуги за Договором відповідачем на надавались, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 604 336,25 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні норм статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Частинами 1 - 3 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, за змістом наведених норм заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

З огляду на вищевикладене, в силу положень статей 202 та 601 Цивільного кодексу України заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог №ГП000000128 від 16.01.2020 на суму 285 483,17 грн, №ГП000000572 від 18.02.2020 на суму 78 629,30 грн та №ГП000001127 від 21.04.2020 на суму 240 223,78 грн за своєю правовою природою є односторонніми правочинами, направленими на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

Зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України, є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей. При цьому, правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги;

- безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Згідно зі статтею 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

З огляду на викладене, зобов`язання з оплати заборгованості за договором може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених статтею 601 Цивільного кодексу України, та за відсутності обставин, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 11.10.2018 у справі №910/23246/17, від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 11.09.2019 у справі №910/21566/17, від 25.09.2019 у справі №910/21645/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18, від 01.10.2019 у справі №910/12968/17.

Отже, безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої із наведених умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У матеріалах справи містяться підписані обома сторонами та скріплені їхніми печатками Акт про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 16.01.2020, відповідно до якого сторони дійшли згоди провести взаємозалік зустрічних однорідних вимог у розмірі 285 483,17 грн, що виникли на підставі Договору поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018 та Договору про надання послуг № 191218-07/2г від 19.12.2018; Акт про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 18.02.2020, відповідно до якого сторони дійшли згоди провести взаємозалік зустрічних однорідних вимог у розмірі 78 629,30 грн, що виникли на підставі Договору поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018 та Договору про надання послуг № 191218-07/2г від 19.12.2018; Акт про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 21.04.2020, відповідно до якого сторони дійшли згоди провести взаємозалік зустрічних однорідних вимог у розмірі 240 223,78 грн, що виникли на підставі Договору поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018 та Договору про надання послуг № 191218-07/2г від 19.12.2018.

З огляду на вищенаведене, оскільки сторонами у добровільному порядку шляхом підписання Актів про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 16.01.2020, від 18.02.2020 та від 21.04.2020 було проведено взаємозалік зустрічних однорідних вимог у загальному розмірі 604 336,25 грн, що виникли на підставі Договору поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018 та Договору про надання послуг № 191218-07/2г від 19.12.2018, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що послуги за Договором відповідачем не надавались.

Суд також вважає безпідставними посилання позивача на понесення ним збитків у розмірі 1 886 692,54 грн, оскільки вказана сума є заборгованістю відповідача з оплати вартості поставленого позивачем товару за Договором поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018, яка рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 у справі №910/7308/20, що набрало законної сили, присуджена до стягнення з відповідача на користь позивача.

При цьому, у вказаному судовому рішенні, яке має преюдиційне значення при розгляді цієї справи, відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, судом було встановлено факт припинення зобов`язання відповідача по оплаті за Договором поставки № 191218-07/1г від 19.12.2018 у розмірі 1 454 589,12 грн шляхом зарахування ним грошових вимог до позивача, які виникли з Договору № 191218-07/2г від 19 грудня 2018, в тому числі за заявами про зарахування зустрічних однорідних вимог № ГП000000128 від 16 січня 2020, № ГП000000572 від 18 лютого 2020 та № ГП000001127 від 21 квітня 2020.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Подані позивачем докази на підтримання власної позиції, на думку суду, є неповними та непереконливими, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 065,04 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 065,04 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.01.2021

Суддя О.В. Нечай