ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/66/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Бакуліна С. В., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - Шубак М.І.,

відповідача - Макарова А.М.,

третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Смирнової Ю. М.

від 05.08.2020 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Ходаківська І. П., Владимиренко С. В., Демидова А. М.,

від 07.10.2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"

до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Харківський Жиркомбінат"

про визнання недійсним договору.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним договору поруки № 4К14306И/П від 31.10.2016, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті", відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний договір було укладено під впливом обману, оскільки, як стверджує позивач, укладення кредитного договору від 31.10.2016 № 4Л16028Г було обумовлено тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті", здійснюючи погашення за рахунок отриманих кредитних коштів (за вказаним кредитним договором) заборгованості "старих" позичальників (боржників), в тому числі позичальника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Катанга" за кредитними договорами № 4К14307И від 09.09.2014, № 4К14306И від 05.09.2014 (на підставі оскаржуваного договору поруки № 4К14306И/П від 31.10.2016), мало на меті отримати прибуток від реалізації активів або набуття права власності на них (переданих позичальниками в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами), так як зі слів представників Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", сукупна вартість активів, що передані в забезпечення, у декілька разів перевищує заборгованість "старих" позичальників перед банком. Проте, після завершення процесу переоформлення боргів рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" перейшло у власність держави та не виконало зобов`язань по передачі поручителю документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими забезпечені зобов`язання боржників.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

31 жовтня 2016 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (найменування якого було змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") (надалі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 4Л16028Г (надалі - Кредитний договір), за умовами якого Банк за наявності вільних коштів зобов`язався надати Позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 1 750 000 000,00 грн для фінансування поточної діяльності в обмін на зобов`язання Позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни.

У пункті А.2 Кредитного договору визначено, що ціллю кредитування є фінансування поточної діяльності.

Відповідно до протоколу (рішення) №30/10/2016-1 від 30.10.2016 загальних зборів засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" кредитний договір, ліміт цього кредитного договору 1 750 000 000,00 грн.

Відповідно до техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів та заявки на отримання кредиту від 24.10.2016, що були надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" на адресу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності підприємства.

З умов Кредитного договору вбачається, що останній укладений для фінансування поточної господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті".

Доказів укладення даного договору з метою залучення коштів для погашення заборгованості інших юридичних осіб, що є боржниками Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та на виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфелю Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" матеріали справи не містять.

Також, 31 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (надалі - Поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (надалі - Кредитор) укладено договір поруки № 4К14306И/П (надалі - Договір поруки), відповідно до умов якого Поручитель надав поруку перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Катанга" (надалі - Боржник) своїх зобов`язань за кредитним договором від 09.09.2014 № 4К14307И та кредитним договором від 05.09.2014 № 4К14306И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до цих кредитних договорів.

Відповідно до пункту 2 Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обов`язку Боржника за кредитними договорами з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Згідно з пунктом 4 Договору поруки у випадку невиконання Боржником зобов`язань за кредитними договорами Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитами та у сумі відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Пунктом 5 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання Боржником обов`язку пункту 1 цього договору Кредитор направляє на адресу Поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Пунктом 6 Договору поруки встановлено, що Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі Кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у пункті 5 цього договору.

Відповідно до пункту 7 Договору поруки у випадку порушення Поручителем зобов`язання, передбаченого пунктом 6 цього договору, Кредитор та Поручитель прийшли до згоди, що Кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать Поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

Згідно з пунктом 8 Договору поруки до Поручителя, який виконав обов`язки Боржника за кредитними договорами, переходять всі права кредитора за кредитними договорами і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань Боржника перед Кредитором за кредитними договорами у частині виконаного зобов`язання.

Відповідно до пункту 10 Договору поруки Кредитор зобов`язаний у випадку виконання Поручителем обов`язку Боржника за кредитними договорами передати Поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки Боржника за кредитними договорами.

На виконання Договору поруки, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" виконало зобов`язання як Поручитель на загальну суму ,01 грн за боржників, у тому числі, Товариства з обмеженою відповідальністю "Катанга" згідно з Договором поруки по кредитних договорах №4К14307И від 09.09.2014, №4К14306И від 05.09.2014.

Оспорюваний Договір поруки не містить будь-яких застережень щодо отримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" прибутку.

Жодних посилань на те, що Кредитний договір та оскаржуваний Договір поруки укладаються з метою отримання прибутку Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" у вигляді продажу/отримання ним у власність майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у наданих до матеріалів справи документах не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок про це в самих договорах. Не містять відповідні договори і даних щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та щодо "так званої трансформації кредитного портфелю банку", про яку йдеться в позовній заяві.

Жоден пункт Кредитного договору не містить застережень про необхідність укладення оспорюваного Договору поруки або інших договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач зазначає в обґрунтування свого позову.

Позивачем не доведено, що представниками Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники банку замовчували обставин, що мали істотне значення для правочину.

Також позивачем не доведено, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, що свідчили б про намагання відповідачем запевнити позивача про такі властивості й наслідки Договору поруки, які насправді наступити не можуть.

Будь - яких належних та допустимих доказів про укладення Договору поруки, саме з метою отримання прибутку, як і в підтвердження наявності таких пропозицій від відповідача, а також навмисного введення позивача в оману під час укладення оспорюваного договору, матеріали справи не містять.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі № 910/66/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- Кредитний договір укладений виключно для фінансування поточної діяльності позивача;

- жоден пункт Кредитного договору не містить інформації про "трансформацію", необхідність укладення договорів поруки, зокрема, оспорюваного договору, та щодо інших обставин, які позивач зазначає в обґрунтування заявлених позовних вимог;

- позивачем не доведено обставин, які свідчили б про введення відповідачем позивача в оману, не доведено самого факту обману, наявності умислу в діях відповідача та істотності значення обставин, щодо яких позивач стверджує про введення його в оману, а відтак вимоги позивача про визнання недійсним Договору поруки на підставі статей 215, 230 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягають.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі скаржник просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у даній справі скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 229, 230 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах;

- судами першої та апеляційної інстанцій порушено статті 18, 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2020 було витребувано у відповідача доказ - копію рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, однак відповідач такого доказу не надав. Невиконання вимог ухвали суду призвело до неповноти встановлення всіх обставин справи.

6. Доводи інших учасників справи

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

7. Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, згідно з пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, які визначають, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги щодо підстав касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, необхідно зазначити таке.

У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що судові рішення у даній справі прийнято з порушенням положень статей 229, 230 Цивільного кодексу України, а висновок Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми у подібних правовідносинах відсутній.

Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Здійснюючи касаційне провадження у даній справі колегією суддів Касаційного господарського суду встановлено, що Верховним Судом у касаційному порядку переглядалася справа № 910/60/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тенак", про визнання недійсним договору поруки № 4Т13585И/П, укладеного 08.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" і Акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк".

Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору поруки №4Т13585И/П від 08.11.2016 у справі № 910/60/20 Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" стверджувало, що оспорюваний договір поруки № 4Т13585И/П від 08.11.2016 укладений позивачем під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним згідно з статтею 230 Цивільного кодексу України. Також Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" посилалось на те, що відповідач, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану трансформації (реструктуризації) кредитного портфелю Публічного акціонерного товариства (наразі Акціонерного товариства) "Комерційний банк "Приватбанк", ініційованої Національним банком України, увів в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" про існування у відповідача договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями попередніх боржників (зокрема Товариства з обмеженою відповідальністю "Тенак") у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом та спонукав позивача до укладення з відповідачем кредитного договору та договору поруки. Позивач, окрім того, зазначав, що відповідач не виконує умови пунктів 8, 10 договору поруки, що свідчить про те, що останній не мав на меті передавати позивачу документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань попередніх боржників у вигляді цінних для позивача активів. Вважає, що відповідач використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір та договір поруки з метою реалізації плану "трансформації" та ввів позивача в оману щодо істотних умов договору

В ході розгляду справи № 910/60/20 судами було установлено, що: рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті", оформленим протоколом № 30/10/2016-1 від 30.10.2016, вирішено укласти з Акціонерним товариством "КБ "Приватбанк" кредитний договір; з техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 24.10.2016, заявки на отримання кредиту від 24.10.2016 вбачається, що метою кредитування та цільовим призначенням позики є фінансування поточної діяльності підприємства. При цьому, заявка на отримання кредиту від 24.10.2016 не містить посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами, на договори поруки, які позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку (в тому числі за оспорюваним договором); жоден пункт кредитного договору № 4Л16028Г від 31.10.2016 не містить умов про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки № 4Т13585И/П від 08.11.2016; позивачем не доведено, що представниками Акціонерного товариства "Комерційного банку "Приватбанк" повідомлялись позивачу відомості, які не відповідають дійсності або що представники банку замовчували обставини, що мали істотне значення для правочину (відсутність забезпечення виконання зобов`язань позичальника за відповідними кредитними договорами); недоведення позивачем вчинення відповідачем винних, навмисних дій, які свідчили про намагання останнього запевнити позивача про такі наслідки договору поруки № 4Т13585И/П від 08.11.2016, які насправді наступити не можуть.

Враховуючи встановлені обставини та застосовуючи до них положення статей 229, 230 Цивільного кодексу України, суди у справі № 910/60/20 відмовили у задоволенні позовних вимог. Судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 02.12.2020.

З викладеного вище вбачається, що правовідносини у справі № 910/66/20 та справі № 910/60/20 є подібними, у розумінні критеріїв подібності.

Переглядаючи судові рішення у справі № 910/60/20 у касаційному порядку, зокрема, в частині дотримання судами попередніх інстанцій приписів статей 229, 230 Цивільного кодексу України Верховний Суд вказав, що: "У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом необхідно розуміти умисне введення в оману особу, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Водночас, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.".

Аналіз наведеного дає підстави стверджувати, що наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування положень статей 229, 230 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах і здійснене судами першої та апеляційної інстанцій у даній справі № 910/66/20 правозастосування повністю відповідає такому висновку, а тому колегія суддів не вбачає підстав для подальшого розгляду касаційної скарги у цій частині і доходить висновку про закриття касаційного провадження з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на приписи пункту 4 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги щодо підстав касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме, частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, необхідно зазначити таке.

Як зазначає скаржник у касаційній скарзі, судами першої та апеляційної інстанцій порушено статті 18, 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки:

- ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2020 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у відповідача доказ - копію рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 №323/БТ;

- однак відповідач не виконав вимоги такої ухвали та не надав витребуваних доказів. Причин невиконання вказаної ухвали суд першої інстанції не з`ясував;

- невиконання вимог ухвали суду першої інстанції від 17.02.2020 призвело до неповноти встановлення всіх обставин справи та позбавило позивача можливості довести обставину, на яку посилався;

- суд апеляційної інстанції залишив поза увагою порушення норм процесуального права судом першої інстанції.

Суд зазначає, що матеріали справи № 910/66/20 не містять ухвали Господарського суду міста Києва від 17.02.2020.

Так, у матеріалах справи № 910/66/20 наявне клопотання позивача про витребування доказів, зокрема, рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 № 323-рш/БТ (т. 1, а.с. 137-138).

Однак, вказане клопотання позивача залишено без задоволення ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 (т. 1, а.с. 160-161).

Отже, обставини, на які посилається скаржник у касаційній скарзі суперечать матеріалам даної справи № 910/66/20, тому посилання на порушення судами першої та апеляційної інстанцій статей 18, 236 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердились.

При цьому, Суд враховує, що касаційна скарга не містить підстав касаційного оскарження судових рішень, у розумінні частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, таких обґрунтувань як, наприклад, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи тощо.

З огляду на викладене, Суд не вбачає порушення судами першої та апеляційної інстанцій приписів статей 18, 236 Господарського процесуального кодексу України, тому доводи скаржника з посиланням на частину 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не підтвердилися.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку) (пункт 4 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі № 910/66/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі № 910/66/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України без задоволення, та залишення без змін рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі №910/66/20.

9. Судові витрати

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі № 910/66/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі №910/66/20 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі №910/66/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді С.В. Бакуліна

О.А. Кролевець