ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2021 р. Справа№ 920/786/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Шосткинського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Шосткинський агролісгосп»

на рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020

у справі № 920/786/20 (суддя Соп`яненко О.Ю.)

за позовом Керівника Шосткинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Сумській області

до Шосткинського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Шосткинський агролісгосп»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:

1. Шосткинська місцева об`єднана територіальна громада

2. Гамаліївська сільська рада Шосткинського району Сумської області

3. Глазівська сільська рада Шосткинського району Сумської області

4. Чапліївська сільська рада Шосткинського району Сумської області

5. Вовнянська сільська рада Шосткинського району Сумської області

про стягнення 144 183,52 грн збитків, завданих внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища

ВСТАНОВИВ:

Керівник Шосткинської місцевої прокуратури (далі також - прокурор) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Сумській області (далі також - позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Шосткинського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Шосткинський агролісгосп» (далі - ДП «Шосткинський агролісгосп», відповідач) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Шосткинської місцевої об`єднаної територіальної громади, Гамаліївської сільської ради Шосткинського району Сумської області, Глазівської сільської ради Шосткинського району Сумської області, Чапліївської сільської ради Шосткинського району Сумської області, Вовнянської сільської ради Шосткинського району Сумської області (далі також - треті особи) про стягнення на користь держави 144 183,52 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної вирубки дерев, шляхом перерахування 16 579,09 грн на р/р Шосткинської місцевої об`єднаної територіальної громади, 8 841,35 грн на р/р Гамаліївської сільської ради, 31 599,46 грн на р/р Глазівської сільської ради, 55 232,66 грн на р/р Чапліївської сільської ради, 31 930,96 грн на р/р Вовнянської сільської ради.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі № 920/786/20 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що земельні ділянки, на яких Державною екологічною інспекцією у Сумській області під час проведеної у період з 02.03.2020 по 16.03.2020 позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища виявлено незаконну вирубку дерев, належать відповідачеві на праві постійного користування; відсутність у відповідача державного акту на земельну ділянку, на якій здійснено незаконний вируб дерев, не позбавляє його права постійного користування спірною лісовою земельною ділянкою, оскільки це право підтверджено наявними матеріалами лісовпорядкування; факт порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства зафіксований в акті перевірки, який є належним та допустимим доказом у справі; доказів скасування чи оспорювання відповідачем зазначеного акта матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ДП «Шосткинський агролісгосп» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт послався на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, зокрема, помилковість висновку про те, що земельна ділянка, на якій здійснено незаконну вирубку дерев, належить відповідачеві на праві постійного користування, оскільки позивачем не було надано суду відповідного державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

При цьому, скаржник наголошував на тому, що позовна заява у даній справі підлягала поверненню без розгляду на підставі п. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), як така, що подана прокурором без дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»; прокурором при зверненні до суду не було доведено правових підстав для представництва інтересів держави в особі Державної екологічної інспекції у Сумській області, зокрема, не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивач у даному випадку не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави самостійно.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 поновлено ДП «Шосткинський агролісгосп» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі № 920/786/20; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; встановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; зупинено дію рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі № 920/786/20.

Учасники справи правом, наданим статтею 263 ГПК України, не скористалися, відзиву на апеляційну скаргу не надали, про розгляд апеляційної скарги були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Державною екологічною інспекцією у Сумській області у період з 02.03.2020 по 16.03.2020 було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів ДП «Шосткинський агролісгосп» при здійсненні господарської діяльності, пов`язаної з веденням лісового господарства на території Шосткинського району Сумської області.

Під час перевірки виявлено самовільні вирубки порід дерев сосна, береза, дуб (усього 38 шт.) у кварталах 3, 10, 44, 76 та 150 ДП «Шосткинський агролісгосп», які розташовані на територіях Глазівської, Вовнянської, Гамаліївської, Чапліївської сільських рад Шосткинського району Сумської області та Шосткинської місцевої об`єднаної територіальної громади, що є порушенням вимог ст. ст. 16, 64, 67, 69, 89, 90 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) та ст. ст. 12, 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Зазначені порушення зафіксовані в складеному за результатами проведення вказаної перевірки Акті від 16.03.2020 №111/07, який підписаний державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Сумської області, директором та головним лісничим ДП «Шосткинський агролісгосп» (а.с. 42-51).

Так, з Акту від 16.03.2020 №111/07 вбачається, що під час позапланової перевірки встановлено наступне:

- у кварталі 76 виділу 21 за відсутності спеціального дозволу на право використання лісових ресурсів (лісорубного квитка) незаконно зрубано 4 дерева породи сосна сухостійна; що зафіксовано в переліковій відомості пнів від 04.03.2020;

- у кварталі 3 виділу 16 за відсутності спеціального дозволу на право використання лісових ресурсів (лісорубного квитка) незаконно зрубано 7 дерев, з яких: 5 - породи дуб сироростучий, 2 - дуб сухостійний, що зафіксовано в переліковій відомості пнів від 05.03.2020;

- у кварталі 44 виділу 4 за відсутності спеціального дозволу на право використання лісових ресурсів (лісорубного квитка) незаконно зрубано 4 дерева породи сосна сухостійна, що зафіксовано в переліковій відомості пнів від 03.03.2020;

- у кварталі 44 виділу 9 за відсутності спеціального дозволу на право використання лісових ресурсів (лісорубного квитка) незаконно зрубано 3 дерева породи сосна сухостійна, що зафіксовано в переліковій відомості пнів від 05.03.2020;

- у кварталі 150 виділу 24 за відсутності спеціального дозволу на право використання лісових ресурсів (лісорубного квитка) незаконно зрубано 10 дерев породи сосна (5 - сухостійні, 5 - сироростучі), що зафіксовано в переліковій відомості пнів від 10.03.2020;

- у кварталі 10 виділу 9 під час вибіркової санітарної рубки за відсутності спеціального дозволу на право використання лісових ресурсів (лісорубного квитка) незаконно зрубано 10 дерев породи сосна та дуб (5 - сухостійні та 5 - сироростучі), що зафіксовано в переліковій відомості пнів від 10.03.2020

За наслідками виявлених порушень державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Сумської області, за участі працівників ДП «Шосткинський агролісгосп», складено відомості переліку пнів незаконно зрубаних дерев, у яких зазначено їх кількість, породи, стан та діаметри пнів (а.с. 52-57).

У подальшому державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Сумської області, на підставі Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665, складено розрахунки розмірів шкоди, заподіяної лісу на території ДП «Шосткинський агролісгосп» внаслідок незаконного вирубування дерев, загальна сума яких склала 144 183,52 грн (а.с. 58-63).

17.04.2020 Державною екологічною інспекцією у Сумській області надіслано ДП «Шосткинський агролісгосп» претензію за № 42/07-09 про відшкодування збитків, до якої додано вищевказані розрахунки (а.с. 87-88).

Листом №1874/12-23 від 03.06.2020 позивач на запит Керівника Шосткинської місцевої прокуратури повідомив останнього про те, що відповіді на зазначену претензію не надходило, завдана державі внаслідок незаконної вирубки дерев шкода відповідачем не відшкодована (а.с. 89).

Посилаючись на вказані обставини, а також з огляду на нездійснення захисту інтересів держави Державною екологічною інспекцією у Сумській області, як уповноваженим органом у спірних правовідносинах, прокурор звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави (стаття 16 Конституції України).

Відповідно до статей 66, 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ліс, як природний ресурс загальнодержавного значення, підлягає державній охороні і регулюванню на всій території.

Статтею 40 вказаного Закону передбачено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.

У відповідності до ст.ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

За приписами ст. 105 ЛК України особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема, у незаконному видобуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну. цивільно-правову або кримінальну відповідальність.

Відповідно до статті 107 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, завдану ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Таким чином, відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначено у статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за приписами якої будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести наступні елементи: 1) неправомірність поведінки особи (неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії); 2) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; 4) вина особи, що завдала шкоду.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Колегія суддів звертає увагу, що ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч. 2 ст. 1 ЛК України).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються приписами Земельного кодексу (далі - ЗК України), а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (ч.2 ст. 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (п. «е» ч. 1 ст. 19 ЗК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст. 5 ЛК України).

Водночас, у ч. 2 ст. 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Отже, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1 ст. 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням.

Частиною 2 ст. 19 ЛК України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що, за змістом ст.63 ЛК України, полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ст. 86 ЛК України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 105 ЛК України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Згідно зі ст. 107 ЛК України підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Враховуючи вищевикладене, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №920/1106/17, від 20.12.2018 у справі №924/12/18, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16 та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17.

Відповідно до ст. ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, в яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Згідно з положеннями ст. 17 ЛК України, у постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача відсутній державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, на якій вищевказаною перевіркою були виявлені порушення вимог лісового законодавства.

Разом з тим, доводи апелянта щодо недоведеності факту перебування у його постійному користуванні такої земельної ділянки, з огляду на ненадання позивачем відповідного акту, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Отже, підставою набуття права користування на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Сумської обласної ради від 19.10.2000 «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» Дочірнім агролісогосподарським підприємствам Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиагроліс» вилучено та надано для ведення лісового господарства ДП «Шосткинський агролісгосп» у постійне користування 10330,4 га лісів (а.с. 80-81).

Відповідно до положень Статуту ДП «Шосткинський агролісгосп», затвердженого 09.04.2019 Генеральним директором Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиагроліс» (нова редакція) відповідач набуває статусу лісокористувача та здійснює його повноваження згідно з Лісовим кодексом України. Основною метою діяльності відповідача є реалізація державної та регіональної політики розвитку лісового господарства, раціональне використання лісових ресурсів, охорона і захист лісів в системі АПК району відповідно до скоординованих засновником обсягів і напрямів цієї роботи.

Крім того, відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами.

Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 27.01.2015 у справі №21-570а14.

Статтею 45 ЛК України визначено, що лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

За приписами ст.48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна й кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства й розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації й розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного й соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням, відповідно, з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Так, Проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Шосткинський агролісгосп», розробленого ДП «Харківська державна лісовпорядна організація» у 2014 році та який є обов`язковим в силу положень ст. 48 ЛК України передбачено, що земельні ділянки кварталів 3, 10, 44, 76 та 150, на яких виявлені перевіркою вищенаведені порушення, обліковуються за відповідачем в адміністративних межах Глазівської, Вовнянської, Ображіївської (яка включена до складу Шосткинської ОТГ) Гамаліївської та Чапліївської сільських рад Шосткинського району Сумське області (а.с. 72-73).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у відповідача державного акту на земельну ділянку, на якій здійснено незаконну рубку дерев, не позбавляє його права постійного користування спірною лісовою земельною ділянкою, оскільки таке право підтверджено наявними матеріалами лісовпорядкування та відповідним рішенням органу місцевого самоврядування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду, що наведені докази в їх сукупності дають підстави для висновку, що земельна ділянка, на якій було виявлено самовільну рубку лісу належить відповідачеві.

При цьому, саме відповідач, як постійний лісокористувач, допустив протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, а відтак, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев порід дерев сосна, береза, дуб (усього 38 шт.).

Факт порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства зафіксований в Акті перевірки № 111/07 від 16.03.2020, який підписаний директором та головним лісничим ДП «Шосткинський агролісгосп» без будь-яких зауважень щодо його змісту чи виявлених перевіркою порушень вимог лісового законодавства. Доказів скасування чи оскарження вказаного акта перевірки у встановленому порядку відповідачем не надано.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на те, що відповідач як лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, чим заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ДП «Шосткинський агролісгосп» завданої шкоди у сумі 144 183,52 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що позовна заява у даній справі підлягала поверненню без розгляду на підставі п. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), як така, що подана прокурором без дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч.ч. 3,5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 ГПК України.

Так, згідно з п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

Суд апеляційної інстанції зважає на те, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Положення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ч.3 ст.23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

У кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави у суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

При цьому, з огляду на приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, в якій зазначено, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах Державної екологічної інспекції у Сумській області прокурором зазначено, що вказаним органом, який має необхідні повноваження у спірних правовідносинах, самостійно не вчинялися дії, спрямовані на захист інтересів держави, що були порушені внаслідок незаконної вирубки дерев.

Оцінивши доводи прокурора щодо обґрунтування підстав для представництва інтересів держави у даній справі на предмет відповідності їх вимогам норм чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість, виходячи з наступного.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Пунктами 8, 9 частини 4 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 № 275, передбачено, що Держекоінспекція пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами; вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.

Згідно з частиною 7 вказаного Положення Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію у Сумській області від 12.12.2011 за № 136 Інспекція є територіальним органом Державної екологічної інспекції України та здійснює державний контроль за додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища на території Сумської області, в тому числі законодавства про охорону, захист, використання та відтворення лісів.

Як було зазначено вище, 17.04.2020 Державною екологічною інспекцією у Сумській області надіслано ДП «Шосткинський агролісгосп» претензію за №42/07-09 про відшкодування збитків, до якої додано відповідні розрахунки.

Листом №1874/12-23 від 03.06.2020 позивач на запит Керівника Шосткинської місцевої прокуратури повідомив останнього про те, що відповіді на зазначену претензію не надходило, завдана державі внаслідок незаконної вирубки дерев шкода відповідачем не відшкодована.

22.07.2020 перший заступник керівника Шосткинської місцевої прокуратури звернувся до відповідача з листом вих. №35-4556вих-20, в якому просив у строк до 27.07.2020 повідомити про те чи вживались самостійно інспекцією заходи, спрямовані на стягнення з ДП «Шосткинський агролісгосп» збитків, завданих порушеннями природоохоронного законодавства , зокрема звернення з позовами до суду (а.с. 90).

Листом вих. 2477/12-24 від 27.07.2020 позивач повідомив Керівника Шосткинської місцевої прокуратури про те, що заходи представницького характеру по стягненню з відповідача збитків у судовому порядку не вживались у зв`язку із відсутністю необхідних коштів на сплату судового збору, а також просив прокурора вжити відповідні заходи представницького характеру (а.с. 91).

Враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів, прокурором було дотримано всі вимоги процесуального законодавства при зверненні до суду з позовом у даній справі та належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення прокурора до суду, а відтак, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для повернення поданої прокурором позовної заяви у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову Керівника Шосткинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Сумській області до ДП «Шосткинський агролісгосп» про стягнення на користь держави 144 183,52 грн збитків, завданих внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/786/20 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ДП «Шосткинський агролісгосп» - без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Шосткинського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Шосткинський агролісгосп» на рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі № 920/786/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі № 920/786/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі № 920/786/20.

4. Матеріали справи № 920/786/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова