ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.01.2021 справа №914/1645/20

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Чорної І.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т»

до відповідача 1: Виконавчого комітету Львівської міської ради

відповідача 2: Львівської міської ради

за участі третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях

третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»

про: визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності,

Представники

позивача: Юхман Я.В.;

відповідача 1: не з`явився;

відповідача 2: Кулик А.Я.;

третьої особи 1: Мартиняк Р.М.;

третьої особи 2: не з`явився;

третьої особи 3: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

06.07.2020р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» до Виконавчого комітету Львівської міської ради, а також до Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності, скасування права власності та записів про право власності.

07.07.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 12.08.2020р.; викликати представників сторін у підготовче засідання.

21.07.2020р. на адресу господарського суду від позивача по справі поступила заява про забезпечення позову.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Король М.Р. (головуючої по даній справі), на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, суддею по розгляду заяви про забезпечення позову було визначено Юркевича М.В.

23.07.2020р. Господарський суд Львівської області (у складі судді Юркевича М.В.) постановив ухвалу, якою ухвалив в задоволенні заяви Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» про забезпечення позову відмовити.

У підготовче засідання 12.08.2020р. з`явилися представник позивача та відповідача 2. При цьому, 12.08.2020р. позивачем подано до суду письмові пояснення та заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№24096/20 та вх.№1888/20 відповідно. Відповідач 1 участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив.

Протокольною ухвалою від 12.08.2020р. підготовче засіданні відкладено до 26.08.2020р.

Крім того, ухвалою від 14.08.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача 1, та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

18.08.2020р. відповідачем 2 подано до суду відзив на позовну заяву та заяву про зміну предмету позову, який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№24658/20.

У підготовче засідання 26.08.2020р. з`явилися представник позивача та відповідача 2. При цьому, 26.08.2020р. позивачем подано до суду клопотання, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№25065/20. Відповідач 1 участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив.

26.08.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, якою, зокрема, ухвалив: відмовити у прийнятті заяви Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» про зміну (уточнення) позовних вимог (вх.№1888/20 від 12.08.2020р.); клопотання Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» про залучення Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до участі у справі в якості третьої особи задовольнити; залучити Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до участі у справі в якості третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів; клопотання Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» про залучення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до участі у справі в якості третьої особи задовольнити; залучити Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до участі у справі в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів; клопотання Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» про залучення Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» до участі у справі в якості третьої особи задовольнити; залучити Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» до участі у справі в якості третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів; продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів; відкласти підготовче засідання на 23.09.2020р.; викликати представників учасників справи у підготовче засідання; явку представників учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

22.09.2020р. третьою особою 2 подано до суду письмові пояснення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№27504/20.

23.09.2020р. на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання. Підписантом вищевказаного клопотання зазначено представника позивача Я. Юхман.

Проте, судом не надано оцінку сканкопії клопотання про підготовчого судового засідання, яке надійшло на електронну адресу суду, зокрема, оскільки, таке клопотання не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення, зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення.

У підготовче засідання 23.09.2020р. з`явилися представники відповідача 2 та третьої особи 1. Інші учасники справи участь повноважних представників у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 23.09.2020р. підготовче засідання відкладено на 07.10.2020р.

Крім того, ухвалами від 24.09.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 Господарського процесуального кодексу України, викликав позивача, відповідача 1, третіх осіб 2, 3 у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

05.10.2020р. позивачем подано до суду заяву про зміну предмету позову, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№2547/20.

У підготовче засідання 07.10.2020р. з`явилися представники позивача та третьої особи 1. Інші учасники справи участь повноважних представників у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

07.10.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: прийняти заяву Товариства індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» про зміну предмету позову (вх.№2547/20 від 05.10.2020р.), що по своїй суті є заявою про відмову від позову в частині однієї із заявлених позовних вимог; закрити провадження у справі в частині позовної вимоги про скасування права власності та записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності: №31062067, дата та час державної реєстрації: 02.04.2019; відкласти підготовче засідання на 28.10.2020р.; явку представників учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

26.10.2020р. відповідачем 2 подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№30867/20.

У підготовче засідання 28.10.2020р. з`явилися представники позивача та третьої особи 1, при цьому, 28.10.2020р. третьою особою подано до суду письмові пояснення, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№31179/20. Інші учасники справи участь повноважних представників у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 28.10.2020р. строк підготовчого провадження продовжено на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 18.11.2020р.

Крім того, ухвалами від 28.10.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 Господарського процесуального кодексу України, викликав позивача, відповідачів 1, 2, третіх осіб 2, 3 у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

У підготовче засідання 18.11.2020р. з`явилися представники позивача, відповідача 2 та третьої особи 1. Інші учасники справи участь повноважних представників у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

18.11.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 02.12.2020р.; явку представників учасників справи у судове засідання з розгляду спору по суті визнати обов`язковою.

У судове засідання 02.12.2020р. з розгляду спору по суті з`явилися представники позивача, відповідача 2 та третьої особи 1. Інші учасники справи участь повноважних представників у вищевказаному судовому засіданні з розгляду спору по суті не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

У судовому засіданні 02.12.2020р. з розгляду спору по суті оголошено перерву до 23.12.2020р.

Крім того, ухвалами від 07.12.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача 1 третіх осіб 2, 3 у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті.

У судове засідання 23.12.2020р. з розгляду спору по суті з`явилися представники позивача, відповідача 2 та третьої особи 1. Інші учасники справи участь повноважних представників у вищевказаному судовому засіданні з розгляду спору по суті не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

У судовому засіданні 23.12.2020р. з розгляду спору по суті оголошено перерву до 04.01.2021р.

Крім того, ухвалами від 23.12.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача 1, третіх осіб 2, 3 у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті.

Після закінчення перерви, у судове засідання 04.01.2020р. з розгляду спору по суті з`явилися представники позивача, відповідача 2 та третьої особи 1. Інші учасники справи участь повноважних представників у вищевказаному судовому засіданні з розгляду спору по суті не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

При цьому, з метою належного повідомлення учасників справи, в тому числі і відповідача у справі, ухвали Господарського суду Львівської області у цій справі надсилалися засобами поштового зв`язку на адреси їх місцезнаходження.

Згідно з п.п.1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013р., нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Враховуючи наведені вище нормативні строки пересилання поштової кореспонденції, а також адреси місцезнаходження відповідача та суду, у випадку здачі відповідачем 1, третьою особою 3 до установи зв`язку клопотань чи заяв, такі, станом на момент ухвалення цього рішення, мали б бути отримані судом, проте, від відповідача 1 та третьої особи 3 на адресу суду жодної кореспонденції у цій справі не надходило.

Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Суд звертає увагу, що під час розгляду цієї справи враховано те, що, відповідно до редакції пункту 4 Розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України (чинної до 17.07.2020р.), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки, в тому числі щодо подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Так, постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020р. до 22.05.2020р. на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020р. «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» (з урахуванням внесених змін згідно Постанови Кабінету Міністрів України №500 від 17.06.2020р.), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено карантин з 22.05.2020р. по 31.07.2020р., із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні, продовжено на всій території України дію карантину.

Разом з тим, 17.07.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-IX від 18.06.2020р., відповідно до положень якого, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Отже, процесуальні строки (в тому числі і для подання відповідачем 1 відзиву на позовну заяву), які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України, закінчилися 07.08.2020р.

Відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Проте, від відповідача 1 на адресу суду ні відзиву на позов, ні клопотання про поновлення (продовження) строку на його подання не надходили.

Суд враховує, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленні законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У ч.3 ст.2 ГПК України визначені як основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумність строків розгляду справи судом (п.п.2 і 10 ч.3 зазначеної статті).

Беручи до уваги викладене, враховуючи принцип розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи на те, що зібрані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свої вимоги та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Оскільки норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Згідно з ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що відповідач 1 у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.07.2020р., з врахуванням продовження такого у зв`язку із запровадженням карантинних заходів на території України, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданим йому процесуальним правом, з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 ГПК України, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами.

Позиція позивача:

позивач зазначає, що в результаті приватизації державним підприємством побутового обслуговування «Ксеня», правонаступником якого він є, було придбано цілісний майновий комплекс ДППО «Ксеня», розташований за адресою: м. Львів, вул. Зелена, буд. №7, в тому числі, і нежитлові приміщення першого поверху під інд. 2-1, 2-2. 2-3, 2-4, 2-5, загальною площею 64,5 кв.м.

Зазначеним цілісним майновим комплексом, оплачуючи комунальні послуги, позивач відкрито користувався з 1996 року.

Незважаючи на викладене, 15.03.2019р. Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №230 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7», згідно якого вирішено, зокрема, зареєструвати територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на спірні приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними.

Враховуючи те, що на думку позивача, право власності на спірні приміщення набуто ним в результаті приватизації, вищевказане рішення є незаконним, прийняте з порушенням вимог закону.

Крім того, позивач зазначає, що порушено процедуру передачі майна у комунальну власність, оскільки відсутні передбачені постановою Ради Міністрів УРСР №285 від 28.04.1980р. як погодження органу, який здійснює передачу державного майна у комунальну власність, про таку передачу, так і рішення органу, який приймає майно.

Більше того, позивач зазначає, що у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Львівська міська рада мала обов`язок передати позивачу спірні приміщення в оренду на строк не менш, як 10 років.

Також, позивач зазначає, що право власності на спірні приміщення набуто ним за набувальною давністю.

Беручи до уваги наведене, позивач, з врахуванням прийнятої 07.10.2020р. заяви про відмову від частини позовних вимоги, просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019р. «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7».

Позиція відповідача 2:

Відповідач 2 проти позову заперечив повністю, зокрема, зазначивши, що спірні приміщення не було придбано в результаті приватизації цілісного майнового комплексу ДППО «Ксеня».

Такі приміщення перейшли у комунальну власність у відповідності до законодавства і в подальшому, з метою виокремлення спірних приміщень в самостійний об`єкт з окремим реєстраційним номером і було прийнято спірне рішення №230 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7».

Позиція третьої особи 1:

Третя особа 1 проти позову заперечила повністю, зазначивши, що позивач не є власником спірних приміщень, більше того, такий не є правонаступником ДППО «Ксеня», котрим цілісний майновий комплекс придбано в результаті приватизації.

Враховуючи те, що, відповідно до законодавства, спірні приміщення належать до комунальної власності, то прийняттям спірного рішення не порушено прав позивача.

Позиція третьої особи 2:

Третя особа 2 підтвердила факт виконання зобов`язань по вказаному нижче договору купівлі-продажу №576 від 28.12.1995р., укладеного на виконання наказу Представництва Фонду державного майна України в м.Львові №2364 від 28.12.1995р. щодо приватизації майна підприємств способом викупу, зокрема, щодо підприємства ТПДППО «Ксеня», м.Львів, вул.Зелена, 7.

За результатами дослідження наданих учасниками справи доказів та матеріалів справи, пояснень учасників справи, суд встановив таке:

04.08.1995р. Представництвом Фонду державного майна України в м.Львові видано свідоцтво про реєстрацію товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ» за реєстраційним номером 63-1.

Наказом №2150 від 13.12.1995р. Представництва Фонду державного майна України у м.Львові було затверджено Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу.

28.12.1995р. Представництвом Фонду державного майна України в м.Львові видано наказ №2364 щодо приватизації майна підприємств способом викупу, зокрема, щодо підприємства ТПДППО «Ксеня», м. Львів, вул. Зелена, 7.

Крім того, на виконання вищевказаного наказу №2364, 28.12.1995р. між Представництвом Фонду державного майна України в м.Львові (надалі по тексту «Продавець») та товариством покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ» (надалі по тексту «Покупець»), укладено договір купівлі-продажу №576 (надалі по тексту «Договір»), відповідно до п.1.1. якого, Продавець зобов`язується передати у власність покупця державне майно (надалі по тексту «Об`єкт приватизації») ДППО «Ксеня», м.Львів, вул.Зелена, 7, а Покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Майно підприємства включає в себе всі його активи і пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації (додаток №1).

Відповідно до умов Договору, розрахунки за Об`єкт приватизації здійснювались власними коштами Покупця та приватизаційними майновими сертифікатами.

Згідно з п.1.3. Договору, право власності на майно переходить до Покупця з моменту підписання акта прийому-передачі.

14.03.1996р. було підписано Акт прийому-передачі №576, згідно якого Продавцем було передано Покупцю Об`єкт приватизації відповідно до інвентарних описів.

15.03.2019р. Львівською міською радою прийнято рішення №230 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул.Зеленій, 7» (надалі по тексту «Спірне рішення»), згідно якого вирішено, зокрема, зареєструвати за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення першого поверху під індексами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 загальною площею 64,5 кв.м. на вул. Зеленій, 7 (надалі по тексту «Спірні приміщення»), які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 02.04.2019р. за Львівською міською радою зареєстровано право власності на Спірні приміщення.

При цьому, відповідно до відповіді Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №2302-вих-38455 від 22.05.2020р. на адвокатський запит, Спірне рішення підготовлено на підставі технічного паспорту, складеного Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації» 27.12.2018р., інвентаризаційна справа « 297 та листа Юридичного департаменту №4-2901-96 від 24.01.20019р.

Згідно відповіді Фонду державного майна України №10-13-03079 від 12.06.2020р. на адвокатський запит, на підставі звернення №2302-вих-844 від 19.02.2019р. (з метою проведення державної реєстрації права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна), регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях повідомило Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, що Спірні приміщення у державній власності не перебувають.

Враховуючи те, що, на думку позивача, право власності на спірні приміщення набуто ним в результаті приватизації, Спірне рішення є незаконним, прийняте з порушенням вимог закону.

Крім того, позивач зазначає, що порушено процедуру передачі майна у комунальну власність, оскільки відсутні передбачені постановою Ради Міністрів УРСР №285 від 28.04.1980р. як погодження органу, який здійснює передачу державного майна у комунальну власність, про таку передачу, так і рішення органу, який приймає майно.

Більше того, позивач зазначає, що у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Львівська міська рада мала обов`язок передати позивачу спірні приміщення в оренду на строк не менш, як 10 років.

Крім того, позивач зазначає, що право власності на спірні приміщення набуто ним за набувальною давністю.

Беручи до уваги наведене, позивач, з врахуванням прийнятої 07.10.2020р. заяви про відмову від частини позовних вимоги, просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Львівської міської ради №230 від 15.03.2019р. «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на вул. Зеленій, 7».

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з такого:

згідно з ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена у ст.20 ГК України).

Відповідно п.6 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до Статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Щодо наявності у позивача прав на Спірні приміщення, суд зазначає наступне:

так, позивач зазначає, що право власності на Спірні Приміщення набуто ним в результаті приватизації ТПДППО «Ксеня», м.Львів, вул.Зелена, 7.

Проте, суд відхиляє вищевказані доводи позивача з огляду на наступне:

по-перше, згідно п.1.1. Договору, перелік майна підприємства, що передавалось у власність Покупця, визначався у акті інвентаризації, що є додатком №1 до Договору.

Водночас, в матеріалах справи відсутній та сторонами не надано вищевказаного додатку №1 до Договору.

Разом з тим, ні у наказі Представництвом Фонду державного майна України в м.Львові №2364 від 28.12.1995р., ні у інвентаризаційних описах основних засобів №1, №2, ні у акті оцінки вартості майнового комплексу, затвердженого наказом Представництва ФДМ України у м.Львові №2150 від 13.12.1995р., ні у акті прийому-передачі від 14.03.1996р. №576, не міститься інформації про те, що в процесі приватизації майна ТПДППО «Ксеня» підприємств способом викупу, до складу такого увійшли Спірні приміщення.

Отже, матеріалами справи не підтверджено факт набуття в результаті приватизації товариством покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ» права власності на Спірні приміщення;

по-друге, в матеріалах справи відсутні докази проведення державної реєстрації речових прав товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ» на Спірні приміщення, яка (реєстрація), виступає засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

Так, Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (надалі по тексту «Правила») (тут і надалі по тексту, в редакції, чинній станом на дату укладення Договору та підписання акта прийому-передачі №576 від 14.03.1996р.), затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995р. №56, було встановлено порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб.

Згідно з пп. «б», «в», п. 1.5. Правил, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку).

Відповідно до пп. «д», «е», «ж» п. 2.2. Правил, реєстрація проводиться в такому порядку, зокрема, при реєстрації об`єктів нерухомого майна за юридичними особами, їм видається реєстраційне посвідчення (додаток №7); на оригіналі правовстановлюючого документа робиться реєстраційний напис (додаток №5). Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток №6); на копії правовстановлюючого документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації.

Пунктом 4.1. Правил визначено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку №12.

Проте, на Договорі купівлі-продажу/акті прийому-передачі відсутній реєстраційний напис про проведення державної реєстрації, відсутнє в матеріалах справи і реєстраційне посвідчення та свідоцтво про право власності відповідного зразка.

При цьому, будь-які докази здійснення державної реєстрації права власності на Спірні приміщення за товариством покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ» в матеріалах справи відсутні;

по-третє, позивач стверджує, що він Товариство індивідуальних підприємців «Ксеня-Т» є правонаступником товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ», яке в результаті приватизації набуло права власності на Спірні приміщення;

Так, до позовної заяви та клопотання (вх.№25065/20 від 26.08.2020р.) позивачем, зокрема, долучено копії:

1) Статуту товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ», затвердженого загальними зборами індивідуальних підприємців 18.10.1994р. та зареєстрованого Розпорядженням Голови Личаківської райадміністрації №57 від 24.01.1995р., реєстраційний номер 20843835. При цьому, Статуту позивача, в якому містилися б відомості що останній, є правонаступником товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ» позивачем не надано та в матеріалах справи такий відсутній;

2) Свідоцтва про реєстрацію товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ», реєстраційний номер 63-І, дата реєстрації 04.08.1995р.;

3) Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань що юридичної особи позивача. При цьому, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач є правонаступником товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ».

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано будь яких доказів встановлення факту правонаступництва позивачем юридичної особи товариства покупців членів трудового колективу ДППО «КСЕНЯ», зокрема, передавальний акт або розподільчий баланс, акт приймання-передачі основних засобів.

Відповідно до ч.4 ст.74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Враховуючи імперативність положень ч.4 ст.74 ГПК України, з огляду на те, що позивачем під час розгляду цієї справи будь-якого клопотання про витребування доказів не заявлялось, підстави для збирання відповідних доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, у суду відсутні.

Беручи до уваги викладене, позивачем не доведено обставин правонаступництва прав та обов`язків товариства покупців членів трудового колективу ДППО «Ксеня».

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з ч.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При цьому, позивачем до матеріалів справи не долучено рішення суду про набуття права власності на спірне приміщення за набувальною давністю позивачем.

Підсумовуючи все вищевказане, позивачем не доведено належними доказами наявності у нього права на Спірні приміщення, а отже і порушення таких прийняттям Спірного рішення.

Таким чином, відсутність факту порушення прав позивача є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Щодо наявності прав на Спірні приміщення у територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради, суд зазначає наступне:

до 1991р. (в період дії законодавства Української РСР) всі об`єкти нерухомого майна на території України перебували в державній власності. За Конституцією УРСР 1978р. обласні, районні, міські, районні в містах, селищні та сільські Ради народних депутатів входили в систему органів державної влади України.

Відповідно, майно за адресою вул.Зелена, 7 у м.Львові, в тому числі і Спірні приміщення, було у загальнодержавній (республіканській) власності.

Тому з розпадом Союзу РСР та створенням українського національного законодавства постало питання розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю.

05.11.1991р., на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990р. «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26.03.1991р. «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

До Переліку державного майна, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) увійшов, в тому числі, житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтнобудівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Отже, саме цією постановою Кабінету Міністрів України і було передано в комунальну власність міських рад житловий та нежитловий Фонд місцевих рад народних депутатів.

Пунктом 3 вищевказаної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів.

Так, на виконання вказаної постанови №311 від 05.11.1991р., 24.12.1991р. Виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів було прийнято рішення №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць підприємств та організацій житлово-комунального господарства області», яким затверджено перелік підприємств та організацій які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включеного також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м. Львова.

При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна копія рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м.Львова №176 від 10.03.1987р., відповідно до якого, будинок за адресою: м.Львів, вул.Зелена, 7, в якому, як зазначено вище, знаходяться Спірні приміщення, включено в реєстр житлових будинків (споруд), які належать районній Раді народних депутатів м. Львова.

Тобто цей будинок, в тому числі і Спірні приміщення, на момент прийняття КМУ зазначеної постанови №311 від 05.11.1991р., відносився до житлового фонду рад народних депутатів і цілком законно перейшов у комунальну власність вцілому.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що територіальна громада м.Львова в особі Львівської міської ради, відповідно до законодавства, у 1991 р. набула право власності на будинок за адресою: м.Львів, вул.Зелена, 7, в тому числі і на Спірні приміщення.

Оскільки законодавство, яке діяло на момент виникнення такого права власності, в тому числі Цивільний кодекс Української РСР, не передбачало обов`язкової реєстрації права власності, державна реєстрація права комунальної власності на зазначений будинок не була проведена.

З 01.01.2004р. вступив в дію ЦК України, який вперше встановив, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Також, відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що право власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради на Спірні приміщення, що виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не припинялося та є дійсним. Доказів протилежного, станом на момент ухвалення судом цього рішення, матеріали справи не містять та сторонами не подано.

Згідно з ч.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

При цьому, відповідно до положень ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації.

Приписами ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що прийняття Спірного рішення щодо реєстрації права комунальної власності на Спірні приміщення, яке, як зазначено вище, виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спрямоване на приведення у відповідність до вимог законодавства щодо належного оформлення набутого за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради, у відповідності до закону, права комунальної власності на такі приміщення.

Щодо законності прийняття Спірного рішення, суд зазначає наступне:

відповідно до ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч.3 ст.23 ГК України, правові акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийняті в межах їх повноважень, є обов`язковими для виконання усіма учасниками господарських відносин, які розташовані або здійснюють свою діяльність на відповідній території

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що, як зазначено вище, відповідач набув право власності на Спірні приміщення у відповідності до законодавства, при цьому, оскільки матеріали справи не містяться та сторонами не надано доказів того, що право власності на такі приміщення виникло у інших осіб (було передано іншим особам чи набуто такими), суд відхиляє доводи позивача, що при прийнятті Спірного рішення не було дотримано вимог законодавства.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи викладене, підстави для визнання незаконним та скасування Спірного рішення відсутні, а відтак, в позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат позивач подав квитанцію №1 від 06.07.2020р. про сплату судового збору в розмірі 4204,00грн. за подання позовної заяви.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви судового збору, станом на момент прийняття цього рішення, позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, оскільки 07.10.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, відповідно до якої, ухвалив прийняти заяву позивача про зміну предмету позову (вх.№2547/20 від 05.10.2020р.), що по своїй суті є заявою про відмову від позову в частині однієї із двох заявлених позовних вимог.

З підстав наведеного, враховуючи те, що 07.10.2020р. судом прийнято заяву позивача (вх.№2547/20 від 05.10.2020р.), а також, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, 2102,00грн. сплаченого позивачем судового збору слід залишити за останнім.

При цьому, щодо 2102,00грн. судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в частині позовної вимоги, від якої відмовився позивач у заяві (вх.№2547/20 від 05.10.2020р.), що прийнята судом, відповідно до ухвали від 07.10.2020р. у цій справі, суд зазначає наступне:

згідно з ч.1 ст.130 ГПК України, положення якої аналогічні за змістом ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Водночас, ні на дату постановлення судом ухвали про закриття провадження у цій справі в частині зазначеної вимоги, ні на дату ухвалення цього рішення, позивачем не подано до суду відповідного клопотання.

Беручи до уваги викладене вище, а також враховуючи імперативність положення ст.7 Закону України «Про судовий збір» щодо можливості повернення судового збору виключно за клопотанням сторони (яке, станом на момент ухвалення цього рішення, в матеріалах справи відсутнє), підстави для вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову в частині позовної вимоги про скасування права власності та записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності: №31062067, дата та час державної реєстрації: 02.04.2019, від якої відмовився позивач у заяві (вх.№2547/20 від 05.10.2020р.) відсутні.

Крім того, враховуючи викладене, з огляду на неподання позивачем, станом на момент ухвалення цього рішення, клопотання про повернення йому сплаченого, згідно квитанції №32 від 10.08.2020р., судового збору у розмірі 11304,20грн. за подання заяви про зміну (уточнення) позовних вимог №1888/20 від 12.08.2020р.), у прийнятті якої, відповідно до ухвали Господарського суду Львівської області від 26.08.2020р. у цій справі, відмовлено, підстави для вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету судового збору у вищевказаному розмірі також відсутні.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб - адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 14.01.2021р.

Суддя М.Р. Король