УХВАЛА

12 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/683/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Бакуліна С.В., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Черненка О.В.,

представників учасників справи:

позивача: Вичівська О.Ю., Тодосієнко В.М.,

відповідача: Шутов О.О.,

третьої особи-1: Ярошенко А.С.,

третьої особи-2: не з`явився,

третьої особи-2: Гудзієнко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Державної іпотечної установи

про ухвалення додаткового рішення

у справі №910/683/19 Господарського суду міста Києва

за позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача 1) Кабінет Міністрів України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про припинення зобов`язання,

та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору Національного банку України

до 1) Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", 2) Державної іпотечної установи

про визнання недійсним одностороннього правочину,

УХВАЛИВ:

Державна іпотечна установа (далі - Позивач) звернулась до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - Банк) про визнання припиненим зобов`язання Позивача перед Банком щодо сплати відсоткового доходу за десятий відсотковий період за облігаціями серій "А3" згідно з Проспектом емісії облігацій серії "Z2", "А3, "В3", "С3", "D3" Позивача 2013 року (далі - Проспект емісії), а також щодо погашення облігацій серій "А3" у кількості 4565 штук.

Національний банк України (далі - Третя особа-3) звернувся до господарського суду з позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до Позивача та Банку про визнання недійсним одностороннього правочину - заяв Позивача №5924/15/28 від 12.12.2018 і №5943/14/1 від 13.12.2018 про зарахування однорідних грошових вимог у рахунок погашення облігацій серії "А3" згідно з Проспектом емісії перед Банком.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 у задоволенні позову Позивача відмовлено повністю, позов Третьої особи-3 задоволений повністю.

Рішення мотивоване тим, що вимоги Позивача до Банку за Договором рахунку є такими, що не настали, оскільки вони акцептовані в сьому чергу вимог кредиторів і право на їх погашення виникне після погашення всіх попередніх черг у порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що на час направлення Позивачем заяв про зарахування однорідних зустрічних вимог не відбулось.

Також суд зазначив, що окремі пункти Договору рахунку передбачають договірне списання, але оскільки порушення умов розрахунків за розрахунково-касове обслуговування не відбувалось, пункт 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не поширюється на спірні правовідносини.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що при зарахуванні Позивачем зустрічних однорідних вимог за спірними облігаціями Третя особа-3 буде позбавлена права на задоволення своїх кредиторських вимог до Банку за рахунок предмета застави (облігацій), спірне зарахування Позивачем зустрічних однорідних вимог порушує право Третьої особи-3 на отримання задоволення своїх вимог до Банку за рахунок заставленого майна, а отже суперечить приписам частини 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та є підставою для визнання такого зарахування недійсним.

Водночас суд апеляційної інстанції погодився з доводами Позивача про неправомірне врахування місцевим господарським судом положень пунктів 16, 17 розділу VIII Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банку, що ліквідується, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 №3711, адже вони визнані незаконними та нечинними рішенням Окружного адміністративного суду від 26.09.2018 у справі №826/15828/17.

Позивач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 01.12.2020 касаційна скарга Позивача залишена без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Верховний Суд у зазначеній постанові погодився з твердженням Позивача про наявність передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави для касаційного оскарження судових рішень у справі, зважаючи на неврахування судом першої інстанції (рішення якого залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції) висновків Верховного Суду щодо застосування положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у подібних правовідносинах. Верховний Суд визнав безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що пункт 8 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не поширюється на спірні правовідносини.

Водночас Верховний Суд погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оспорюваний односторонній правочин, оформлений заявами Позивача №5924/15/28 від 12.12.2018 і №5943/14/1 від 13.12.2018 про зарахування однорідних грошових вимог в рахунок погашення облігацій перед Банком, порушує права та майнові інтереси Третьої особи-3 як заставодержателя. У зв`язку з цим Верховний Суд визнав правильним висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову - визнання недійсним спірного одностороннього правочину про зарахування однорідних грошових вимог у рахунок погашення облігацій, а відтак і відсутність правових підстав для визнання припиненими спірних зобов`язань Позивача перед Банком.

28 грудня 2020 року Позивач подав заяву про ухвалення додаткового рішення (далі - Заява), в якій просить винести додаткове рішення у справі щодо результатів розгляду його касаційної скарги в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2019.

Заява мотивована посиланням на пункт 1 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України. На думку Позивача, Верховний Суд не прийняв рішення щодо рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2019, яке було оскаржено Позивачем в касаційному порядку, хоча мотивувальна частина постанови від 01.12.2020 містить висновки щодо розгляду касаційної скарги в цій частині.

Позивач вважає, що виявлені Верховним Судом при розгляді касаційної скарги порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування зазначеного судового рішення повністю і ухвалення нового рішення про відмову в задоволення позову Третьої особи-3 та задоволення позовну Позивача в частині.

Третя особа-3, Відповідач та Третя особа-2 надали заперечення на Заяву, в яких просять відмовити в її задоволенні.

Третя особа-3 зазначає, що Позивач не навів належних обґрунтувань щодо підстав, які передбачені частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України для ухвалення додаткового рішення. Відповідач та Третя особа-2 також вважають Заяву безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до положень частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Розглянувши Заяву, Суд дійшов висновку про відсутність передбачених наведеною нормою підстав для ухвалення додаткового рішення, оскільки зі змісту постанови Верховного Суду від 01.12.2020 вбачається ухвалення рішень щодо усіх заявлених Позивачем і Третьою особою-3 вимог.

Так, зазначеною постановою Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу Позивача та залишив без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою залишене без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Позивача та задоволення позову Третьої особи-3. При цьому Верховний Суд, не погодившись з деякими хибними висновками місцевого господарського суду щодо мотивів ухвалення рішення, визнав правильним задоволення судами першої та апеляційної інстанцій зустрічного позову та відмову в задоволенні вимог Позивача з викладених у постанові підстав.

Разом з тим Суд враховує, що доводи Заяви по суті зводяться до незгоди з постановою Верховного Суду від 01.12.2020, яка в силу частини 3 статті 317 Господарського процесуального кодексу України є остаточною і оскарженню не підлягає.

У зв`язку з цим Суд звертає увагу, що за вимогами статей 8, 129 Конституції України та статей 2, 11 Господарського процесуального кодексу України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України").

З огляду на викладене Суд не вбачає підстав для задоволення Заяви та ухвалення додаткової постанови у справі.

Керуючись статтями 234, 235, 244 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні заяви Державної іпотечної установи про ухвалення додаткового рішення у справі №910/683/19 Господарського суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Кролевець

Судді С. Бакуліна

В. Студенець