ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

"12" січня 2021 р. Справа№ 910/22926/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Андрієнка В.В.

Попікової О.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 (повний текст складено 28.10.2020)

у справі № 910/22926/15 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

до Фізичної особи-підприємця Михайлик Ганни Миколаївни,

треті особи: 1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Неопол-Ваші меблі»,

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

про визнання права власності на предмет застави,

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 відмовлено у задоволенні позову.

22.12.2020 не погодившись з прийнятим рішенням Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Північного апеляційного господарського суду з апеляційну скаргу. У поданій апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся з клопотанням про відстрочення сплати судового збору та просив встановити 30-денний строк для його сплати. Також, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Андрієнко В.В., Попікова О.В.

Дослідивши матеріали поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення її без руху з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ГПК України до апеляційної скарги додаються: 1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і в справі немає підтвердження його повноважень; 2) докази сплати судового збору; 3) докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі; 4) докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, за наявності.

Частиною 2 ст. 260 ГПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 258 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 174 цього Кодексу.

У свою чергу, ч. 1 ст. 174 ГПК України містить положення, відповідно до якого суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Перевіривши матеріали апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що до скарги не додано доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Частиною 2 ст. 123 ГПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 названого Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Підпунктом 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставку судового збору встановлено у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

У поданій апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить скасувати прийняте місцевим господарським судом рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 02.12.2020 у справі № 905/105/20 вказав таке.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначає ст. 162 ГПК України.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

За ч. 1 ст. 163 ГПК України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці.

Будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Водночас у п. 57 зазначеної вище постанови Великою Палатою Верховного Суду викладено висновок, згідно якого до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці.

Судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна визначається з урахуванням вартості спірного майна, лише у позадоговірних зобов`язаннях.

Колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що у прохальній частині позовної заяви позивач просив звернути стягнення на предмет застави обладнання, що належить ФОП Михайлик Г.М., за договором застави від 31.05.2010 шляхом передачі рухомого майна у власність заставодержателю в рахунок часткового погашення заборгованості по кредитному договору № 277 від 31.05.2010; зазначити, що ціною передачі предмета застави у власність заставодержателю є вартість предмета застави за ліквідною ціною, що реально буде складена на ринку на аналогічне йому майно, яка буде визначена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна для передачі його у власність заставодержателю у відповідності до Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; визначити, що загальний розмір вимог, що підлягають сплаті ПАТ «ВіЕйБі Банк» з вартості предмета застави, складає 10 168 741,86 грн.

В подальшому у 2019 позивач подав заяву про зміну предмета позову, у якій просив в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 277 від 31.05.2010, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «Неопол - Ваші меблі», що станом на 19.08.2015 складає 10 168 471,86 грн, звернути стягнення на предмет застави за договором застави від 31.05.2010, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ФОП Михайлик Г.М. (згідно наведеного переліку), шляхом продажу на електронних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Наведене свідчить, що зміст заявленої у цій справі вимоги про звернення стягнення на предмет застави (майно) ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог і виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача. Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами ст. 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов. Таким чином, наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 907/9/17).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 163 ГПК України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.

Враховуючи, що у договорі застави сторони цього договору оцінили предмет застави в сумі 980 079,00 грн, за подання апеляційної скарги на рішення суду у цій справі підлягає сплаті 22 051,78 грн (14 701,19*150%) судового збору.

Апелянт при поданні апеляційної скарги судового збору не сплатив, однак звернувся з клопотанням, у якому просив відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги та встановити 30-денний строк для його сплати. В обґрунтування вказаного клопотання скаржник вказав, що кошти фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватись Фондом виключно для цілей встановлених в ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому кошти Фонду для покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій і повноважень, зокрема пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, можуть використовуватись виключно у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду, у тому числі витрат Фонду, передбачених ч. 8 ст. 39 цього Закону. Скаржник звернув увагу також на те, що загальна сума його заборгованості перед Міністерством фінансів України та Національним банком України за позикою за рахунок Державного бюджету складає майже 70 млрд. грн; ці кошти спрямовувались на виплати вкладникам неплатоспроможних банків і мають бути повернуті до бюджету в т.ч. за рахунок відшкодування цієї шкоди пов`язаними особами неплатоспроможних банків, дії яких призвели до її завдання. Також скаржник зауважив, що ст. 55 Конституції України гарантується право на судовий захист, яке не може бути обмежене, а згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Крім того скаржник послався на рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" (заява № 28249/95) та вказав, що зазначене у цьому рішенні в контексті практики Європейського суду з прав людини очевидно свідчить про відсутність забезпечення належного балансу між інтересами держави у стягненні судових зборів за розгляд позовів з одного боку та інтересом позивача у відстоюванні свого права позову в суді з другого боку.

Стаття 8 Закону України «Про судовий збір» регулює відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати.

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За змістом положень ст. 8 Закону України «Про судовий збір» питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони вирішується на розсуд суду в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони дійсно перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання про відстрочення сплати судового збору, повинна навести доводи того, що її майновий стан об`єктивно перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі, а також надати докази, які б свідчили про вжиття ним всіх необхідних заходів для своєчасної сплати судового збору.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі ст. 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (п. 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28.05.1985 у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (п. 57).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" (заява № 28249/95) (на яке також посилався скаржник у клопотанні про відстрочення сплати судового збору) зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції (п. 60).

Таким чином, відстрочення сплати судового збору (розстрочення його сплати звільнення від сплати або зменшення його розміру) з підстав, передбачених ст. 8 Закону України «Про судовий збір», є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо).

Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а право суду на власний розсуд відстрочити сплату судового збору (звільнити від сплати, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначений ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» перелік умов, за яких допускається відстрочення сплати судового збору заявнику при зверненні до суду із заявою (скаргою), є вичерпним, тому не допускається його розширення з ініціативи суду лише з урахуванням майнового стану сторони за відсутності умов, передбачених зазначеними положеннями цього Закону (ухвали Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 922/624/20, від 28.12.2020 у справі № 922/4277/19).

Звертаючись з клопотанням про відстрочення сплати судового збору, скаржник не надав належних доказів на підтвердження обставин, наведених в обґрунтування заявленого клопотання, які свідчили б про наявність передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» підстав для відстрочення сплати судового збору.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що скаржник не надав доказів, які б свідчили про можливість сплати ним судового збору за подання апеляційної скарги через 30 днів (строк, визначений самим скаржником у клопотання про відстрочення сплати судового збору).

Крім того, за змістом ст. 8 Закону України «Про судовий збір» не передбачено звільнення або відстрочення сплати судового збору юридичним особам (ухвали Верховного Суду від 29.12.2020 у справі № 922/3488/19, від 27.11.2020 у справі № 911/3661/16, від 28.12.2020 у справі № 910/6889/13); в ухвалах від 24.12.2020 у справі № 920/746/17, від 24.12.2020 у справі № 920/744/17 Верховний Суд вказав, що зазначена норма стосується окремих категорій фізичних осіб і не розповсюджується на юридичних осіб.

Оцінивши доводи, наведені скаржником на обґрунтування вимог заявленого ним клопотання, суд апеляційної інстанції не вбачає, у даному випадку, наявності обставин, які відповідали б зазначеним вище критеріям, узгоджувались з наведеними законодавчими приписами в контексті визначених законодавцем умов та підстав для відстрочення сплати судового збору, що могли б зумовити вчинення такої процесуальної дії.

Таким чином, за відсутності підстав для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору, скаржнику необхідно надати суду документ на підтвердження сплати судового збору в розмірі 22 051,78 грн.

Частиною 2 ст. 260 ГПК України встановлено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 258 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 174 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки до апеляційної скарги не додані докази сплати судового збору у встановленому законодавством розмірі, то така скарга не відповідає вимогам, визначеним ст. 258 ГПК України, та підлягає залишенню без руху із встановленням строку на усунення недоліків.

Щодо заявленого скаржником клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 статті 261 цього Кодексу.

Оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі №910/22926/15 складено 28.10.2020, отже з цієї дати почався перебіг двадцятиденного строку, встановленого для його оскарження в апеляційному порядку. Таким чином, останнім днем для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/22926/15 було 17.11.2020 включно, після цього процесуальний строк вважається таким, що пропущений.

Як вже зазначалося вище, з апеляційною скаргою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся 22.12.2020, тобто після перебігу строку, встановленого для подання апеляційної скарги, передбаченого ГПК України, проте із клопотанням про його поновлення, яке обґрунтовано тим, що копію оскаржуваного рішення Фондом було отримано 25.11.2020, тому, як вважає скаржник, строк на апеляційне оскарження рішення пропущений з поважних причин. Крім того, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 (зі змінами) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» з 12.03.2020 по 31.12.2020 на всій території України було встановлено карантин; наказом директора-розпорядника Фонду від 17.03.2020 № 112 «Про запровадження дистанційної форми роботи у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб» було запроваджено у Фонді дистанційну форму роботи з 18.03.2020, а тому працівники юридичного департаменту не мають постійного фізичного доступу до робочого місця та необхідних документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Таким чином, для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у тому числі що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Отже, заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Нормами ГПК України не передбачається автоматичного та безумовного поновлення строку на апеляційне оскарження. Дійсно, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку, проте для цього необхідно заявити відповідне клопотання, обґрунтувати поважність причин пропуску такого строку та надати суду відповідні докази.

Розглянувши клопотання про поновлення процесуального строку на подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що факт неподання своєчасно скаржником апеляційної скарги в межах передбаченого ГПК України строку внаслідок переходу працівників Фонду на дистанційну форму роботи не може вважатися поважною причиною пропуску строку на оскарження судового рішення через таке.

Зазначена форма роботи за своїм змістом передбачає виконання посадових і службових обов`язків. Передача документів та комунікація співробітників при запровадженні дистанційної роботи залежить від ефективної організації роботи самою організацією, неналежне здійснення якої не може визнаватися поважною причиною пропуску строку на касаційне оскарження. Скаржник може на власний розсуд реалізовувати організацію внутрішньої діяльності, однак несвоєчасне звернення з апеляційною скаргою внаслідок таких заходів не ґрунтується на обставинах, які є непереборними та мають об`єктивний, істотний характер.

Зазначеної позиції дотримується Верховний Суд в ухвалах від 06.11.2020 у справі № 910/4495/20 та від 23.11.2020 у справі № 910/8644/20.

Водночас колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що скаржник не надав до матеріалів апеляційної скарги жодних належних доказів введення у Фонді дистанційної форми роботи (що підтверджується зокрема переліком додатків до цієї скарги), в той час як на особу, яка звертається з відповідною заявою (клопотанням), покладається обов`язок довести ті обставини, на які остання посилається як на підставу для поновлення пропущеного процесуального строку.

За таких підстав колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що вказані скаржником в обґрунтування заявленого клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги причини є неповажними.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених ст. 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому ст. 261 цього Кодексу.

Відтак апеляційний господарський суд роз`яснює Фонду гарантування вкладів фізичних осіб право подати заяву із зазначенням інших підстав та доказів на їх підтвердження для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/22926/15 протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

Керуючись ст. ст. 234, 258, 260 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/22926/15 залишити без руху.

2. Надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме:

- надання доказів сплати судового збору в сумі 22 051,78 грн у встановленому порядку.

3. Роз`яснити Фонду гарантування вкладів фізичних осіб право подати заяву із зазначенням інших підстав та доказів на їх підтвердження для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2020 у справі № 910/22926/15 протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

4. Попередити Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, що у випадку не усунення у встановлений термін недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ПІК України ухвала набирає законної сили з моменту їх підписання та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.В.Андрієнко

О.В. Попікова