ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2021 р. Справа№ 920/1228/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

без виклику учасників апеляційного провадження

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс"

на рішення Господарського суду Сумської області

від 27.08.2020 (рішення складено 04.09.2020)

у справі №920/1228/19 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс"

до Приватного підприємства "Согор"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізична особа ОСОБА_1

про стягнення 29 466, 49 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Приватне акціонерне товариство "Європейський страховий альянс" звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Приватного підприємства "Согор" про стягнення 29 466,49 грн відшкодування збитків у порядку регресу, а також судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовані наявністю у позивача права на отримання від відповідача відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу у зазначеному розмірі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на статтю 38-1.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та вважає, що забезпечений транспортний засіб використовувався у режимі маршрутного таксі, що передбачає збільшення страхового платежу з 954,26 грн., які були сплачені страхувальником до 1 484,41 грн. у разі урахування умов використання забезпеченого транспортного засобу в режимі маршрутного таксі. Позивач зазначає, що при укладені договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, сторонами було визначено, що транспортний засіб не буде використовуватися як таксі або маршрутне таксі, а тому коефіцієнт, що застосовувався для розрахунку розміру страхового платежу склав К3-1, та відповідно страховий платіж визначено у сумі 954,26 грн. Позивач зазначає, що оскільки забезпечений транспортний засіб використовувався як маршрутне таксі, застосуванню підлягало більше значення коефіціенту К3-1,4, отже, він має право на відшкодовування завданої майнової шкоди у розмірі 50 % виплаченого страхового відшкодування у відповідності до статті 38-1.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Сумської області від 27.08.2020 у справі № 920/1228/19 в задоволенні позову відмовлено. На підставі рішення суду з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" підлягає стягненню на користь Приватного підприємства "Согор" витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Обґрунтовуючи зазначене рішення про відмову у позові, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на час ДТП транспортний засіб "Рута 25" н.з. НОМЕР_1 не використовувався як маршрутне таксі, рухався без пасажирів до початку здійснення перевезень, керування цим транспортним засобом не підпадає під визначення використання як маршрутного таксі на час ДТП, отже відповідно відсутні обов`язкові умови для застосування до спірних правовідносин положення статті 38-1.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти в нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов висновку про те, що позивач самостійно визнав розмір страхового платежу 954, 26 грн., оформив поліс та не зазначив у ньому використання автомобіля в режимі маршрутного таксі. З зазначеним висновком суду апелянт не погоджується, вважає його таким, що не відповідає дійсності, оскільки доказів про те, що існує рішення суду про недійсність даного полісу чи окремого його положення матеріали справи не містять, наявність підпису страхувальника та посадової особи позивача та відбитку печатки позивача свідчить про погодження всіх умов полісу сторонами.

Крім того, апелянт зазначає, що однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є висновок суду першої інстанції про те, що на час ДТП забезпечений транспортний засіб рухався без пасажирів до початку здійснення перевезень, а тому керування цим транспортним засобом не підпадає під визначення маршрутного таксі на час ДТП.

На переконання апелянта, зазначений висновок суду є необґрунтованим, оскільки відповідно до п. 38-1.1. ст.38-1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Апелянт зазначає, що в розділі 8 полісу, який називається "особливі умови використання забезпеченого ТЗ" у графі "ТЗ використовується як таксі/маршрутне таксі "стоїть відмітка "ні". Апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено ст. 8 Закону України "Про страхування", якою визначено, що страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Тобто, використовуючи забезпечений ТЗ, як маршрутне таксі, страховий ризик збільшується, оскільки вірогідність настання страхового випадку та завдання шкоди третій особі збільшується. При укладенні договору, яке було оформлене у вигляді Полісу серії АК № 4749854 - було застосовано коригуючий коефіцієнт (К3 - 1), який є меншим та використовується для транспортних засобів, які не будуть використовуватися у якості таксі/маршрутного таксі взагалі. Таким чином, при укладенні договору сторонами було визначено, що транспортний засіб не буде використовуватись, як таксі або маршрутне таксі.

Апелянт переконаний, що він обґрунтовано вимагає відшкодування завданої йому майнової шкоди відповідачем у розмірі 50 відсотків від розміру виплаченого страхового відшкодування у відповідності до п. 38-1.1 ст. 38-1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто витрати відповідача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн., оскільки договір по надання правової допомоги №26/12 від 27.12.2019 був укладений між фізичною особою - підприємцем Кузнєцовим Артемом Сергійовичем та ПП «СОГОР». Натомість, отримувачем коштів, виконавцем робіт, стороною договору має бути адвокат Кузнєцов А.С., який є окремим суб`єктом, що здійснює незалежну професійну діяльність, а не фізична особа - підприємець.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідач зазначає, що позивачем не було надано жодного доказу того, що транспортний засіб «Рута 25» д.н.з. НОМЕР_1 під час дорожньо-транспортної пригоди використовувався у якості маршрутного таксі, що є обов`язковою умовою застосування п.38-1.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Крім того, автобуси використовується не тільки для здійснення перевезень пасажирів, а також виконання інших господарських потреб самого підприємства. Графік здійснення перевезень для кожного автобусу встановлений окремо. В той же час для того, щоб почати здійснювати перевезення транспортний засіб повинен бути доставлений на початок автобусного маршруту та дочекатися свого графіку руху.

З огляду на те, що на час ДТП транспортний засіб відповідача рухався без пасажирів, не на маршруті, до початку здійснення перевезень, керування цим транспортним засобом не підпадає під визначення використання його як маршрутного таксі на час ДТП відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» , як помилково вважає апелянт, відповідно й відсутні обов`язкові умови для застосування ст. 38-1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідач вважає, що судом першої інстанції правильно розподілено судові витрати у відповідності до ст. 129 ГПК України, оскільки укладання договору особою, що має свідоцтво на здійснення адвокатської діяльності та є фізичною особою-підприємцем, не суперечить чинному законодавству та містить у собі складову судових витрат на послуги адвоката

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що його представником адвокатом Кузнєцовим А.С. 28.12.2019 р. разом з заявою про ознайомлення з матеріалами справи було надано ордер на підставі договору про надання правової допомоги №26/12 від 27 грудня 2019 р. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії СМ №000637 відповідно до ч.4 ст. 60 ГПК України. Крім того, платіжне доручення від 03.01.2020 року № 9090 та акт виконаних робіт з обсягом наданих послуг від 27.01.2020 року № 26/12, вартість яких складає 5 000,00 грн., підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач просить суд апеляційної інстанції стягнути з позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, розмір якої складає 2000, 00 грн., на підставі договору про надання правової допомоги від 27.12.2019 № 26/12.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізична особа ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надіслала, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

09.10.2016 між Приватним акціонерним товариством "Європейський страховий альянс" (далі - позивач, страховик) та гр. ОСОБА_2 (далі - страхувальник) укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту серії АК/4749854 (далі - поліс), відповідно до умов якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль "Рута 25", н.з. НОМЕР_2 .

17.12.2016 о 06:50 відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) в м. Суми по вул. Роменська, 39 за участю автомобіля "Рута 25", н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія гр. ОСОБА_1 та автомобіля "Рута 25 А НОВА", д.н. НОМЕР_3 , під керуванням гр. ОСОБА_3 .

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2016 у справі № 592/11836/16-п водія забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнння у вигляді штрафу 340 грн.

23.02.2017 потерпілою особою подано позивачеві заяву про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до Звіту № 102 вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу "Рута 25", н.з. НОМЕР_3 склала 71 332,00 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що у зв`язку із зазначенням потерпілою особою у заяві про виплату страхового відшкодування платіжних реквізитів власної банківської картки, при здійсненні виплати страхового відшкодування позивач керувався пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" щодо вирахування розміру ПДВ. Розмір ПДВ склав 11 889,02 грн. Розмір франшизи згідно частини п`ятої полісу складає 510,00 грн.

На підставі сформованого страхового акту № 294/17/50/ЦВ04/01/2 позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 58 932,98 грн (71332,00 грн -11889,02 грн - 510,00 грн), що підтверджується копіями платіжних доручень, які додано представником позивача до позовної заяви.

Обґрунтовуючи позов, представник позивача вказує на те, що у розділі 8 Полісу, який називається "особливі умови використання забезпеченого ТЗ" у графі "ТЗ використовується як таксі/маршрутне таксі" стоїть відмітка "ні". Позивач зазначає, що вказане свідчить про те, що при укладенні договору, який оформлено у вигляді Полісу серії АК № 4749854 - застосовано коригуючий коефіцієнт (К3 - 1), який використовується для транспортних засобів, які не будуть використовуватися у якості таксі/маршрутного таксі), та, відповідно, страховий платіж визначено у розмірі 954,26 грн. Однак, враховуючи, що забезпечений транспортний засіб використовувався водієм відповідача як маршрутне таксі, застосуванню підлягало більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, а саме К3 - 1,4. У випадку визначення у Полісі "транспортний засіб використовується як таксі/маршрутне таксі - "так", К3 (сфера дії) позивачем було б застосовано коригуючий коефіцієнт 1,4, а страховий платіж, відповідно, було б визначено в сумі 1 484,41 грн., замість 954,26 грн.

Позивач вважає, що особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати йому 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування, а саме: 29 466,49 грн (58 932,98 грн/2) відповідно до статті 1172 ЦК України, оскільки відповідно до постанови Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2016 у справі № 592/11836/16-п водій ОСОБА_1 є працівником відповідача та під час ДТП виконував свої трудові обов`язки.

15.11.2019 позивач звертався до відповідача в порядку досудового врегулювання спору з претензією № 5118/8 про виплату страхового відшкодування у порядку регресу у розмірі 29 466, 49 грн.

Відповідач зазначену претензію отримав 26.11.2019, що підтверджується копією повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, однак не здійснив виплату страхового відшкодування у порядку регресу.

Позивач звернувся до суду з даним позовом та вважає, що відповідач, як роботодавець винуватця ДТП (водія ОСОБА_1 ), повинен відшкодувати позивачу завдану майнову шкоду у повному обсязі враховуючи положення статті 1172 ЦК України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі визнання вимог заявника обґрунтованими - страховик зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Пунктом 38-1.1 статті 38-1 цього ж Закону визначено, що у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до підпункту 2.1.2 п. 2.1 розділу ІІ до Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що затверджене розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 № 673 передбачено, що при укладанні внутрішнього договору страхування страховик зобов`язаний самостійно встановлювати індивідуальний розмір страхового платежу шляхом добутку базового платежу та відповідних корегуючи коефіцієнтів.

Коригуючі коефіцієнти та їх розмір затверджені розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України "Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 09.07.2010 № 566.

Позивач вважає, що згідно з Наказом № 27/1 від 28.04.2015 "Про затвердження страхового продукту "Автоцивілка" в новій редакції", відповідно до якого він визначив коефіцієнт К3 самостійно у розмірі 1.4 відповідно до підпункту 2.1.2 п. 2.1 розділу ІІ Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що затверджене розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.10.2011 № 673.

Право на встановлення значення коригуючого коефіцієнту у визначених межах було надано страховику (позивачу) пунктами 2, 3 Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 5619 від 11.04.2006, у відповідності до якого у разі, коли значення коригуючих коефіцієнтів знаходяться у визначених межах, страховик встановлює значення коефіцієнтів самостійно в цих межах, при цьому значення таких коефіцієнтів розраховується з кратністю 0,01. Слід зазначити, що зазначене розпорядження втратило чинність на підставі положення № 673 від 27.10.2011.

Колегія зазначає, що на час укладання Полісу № АК/4749854 від 09.10.2016 діяла редакція Положення № 673 від 05.02.2013, відповідно до якої п. 2.1.2 зобов`язував страховика застосовувати коригуючі коефіцієнти відповідно до схеми застосування коригуючих коефіцієнтів при укладанні договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 21 Закону України "Про страхування" передбачені обов`язки страхувальника: 1) своєчасно вносити страхові платежі; 2) при укладанні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику.

У відповідності до частини другої статті 7 Закону України "Про страхування" для здійснення обов`язкового страхування Кабінет Міністрів України, якщо інше не визначено законом, встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов`язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України "Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 566 від 09.07.2010 в редакції від 19.02.2016 містить коригуючі коефіцієнти К4 для юридичних осіб - 1,2 (замість вказаного в Полісі № АК/4749854 "1,5"), а К3 для автобусів з кількістю місць для сидіння до 20, який використовується юридичною особою для надання послуг із перевезення пасажирів, знаходиться в межах " 1.1-1.5".

Відповідно до пункту 2.1.1 Положення № 673 страховий платіж встановлюється шляхом добутку базового платежу та відповідних коригуючих коефіцієнтів.

Таким чином, зміна коефіцієнтів К3 та К4 під час використання транспортного засобу юридичною особою відповідно змінить страховий платіж наступним чином: 954,26/1,5*1,2*1,1 = 839,75 грн. та 954,26/1,5*1,2*1.5 = 1145,11 грн.

Тобто, при розрахунку страхового платежу у відповідності до Положення № 673 та Розпорядження № 566 страховий платіж може знаходитися в межах від 839,75 грн. до 1145,11 грн.

В даному випадку відповідачем сплачено страховий платіж у розмірі 954,26 грн., що знаходиться в наведених межах та відповідає вимогам Положення № 673 та Розпорядження № 566.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2016 між Приватним підприємством "Согор" та Виконавчим комітетом Сумської міської ради укладено тимчасовий договір № 79-26/05-16 (далі - договір перевезення) про перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 5 "Роменська - Хіммістечко" в м. Суми, предметом якого є право на перевезення пасажирів і багажу по маршруту № 5 автобусами, що працюють в режимі маршрутного таксі.

Відповідно до пункту 2.3.7 договору № 79-26/05-16 про перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 5 "Роменська - Хіммістечко" в м. Суми, перевізник (відповідач) зобов`язаний забезпечувати обов`язкову роботу транспортних засобів з 6:00 до 22:00 як в звичайному режимі, так і в режимі маршрутного таксі, після 22:00 - можуть працювати у вільному режимі. Тобто договором визначено декілька режимів використання транспортних засобів.

Наказом № 300/1 від 20.10.2016 про встановлення черговості та графіку виїзду транспортних засобів маршруту № 5 "Роменська-Хіммістечко" встановлено, зокрема, час виїзду з кінцевої зупинки "Педуніверситет" по вул. Роменській, буд.87 транспортних засобів з інтервалом 9 хвилин, починаючи з 06:00, при цьому виїзд транспортного засобу Рута 25 СПГ н.з. НОМЕР_1 - 07 год.03 хв.

Як встановлено постановою Ковпаківського районного суду м. Суми № 592/11836/16-П, 17.12.2016 о 06:50 відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю забезпеченого автомобіля, під керуванням водія гр. ОСОБА_1 та автомобіля "Рута 25" н.з. НОМЕР_3 , під керуванням гр. ОСОБА_3 , тобто, до початку використання транспортного засобу саме у режимі маршрутного таксі.

Статтею 35 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що послуги пасажирського автомобільного транспорту поділяють на послуги з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування може здійснюватися у режимах: звичайному, експресному, маршрутного таксі.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт":

- автобусний маршрут - шлях проходження автобуса між початковим та кінцевим пунктами з визначеними місцями на дорозі для посадки (висадки) пасажирів;

- автобусний маршрут загального користування - автобусний маршрут, на якому здійснюють регулярні пасажирські перевезення;

- графік руху - відомості про час і послідовність виконання рейсу;

- перевезення пасажирів у режимі маршрутного таксі - перевезення пасажирів на міському чи приміському автобусному маршруті загального користування за розкладом руху, в якому визначається час відправлення автобусів з початкового та кінцевого пунктів маршруту з висадкою і посадкою пасажирів чи громадян на їхню вимогу на шляху прямування автобуса в місцях, де це не заборонено правилами дорожнього руху;

- розклад руху - сукупність графіків руху автобусів за маршрутом.

Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що використання транспортного засобу в режимі маршрутного таксі передбачає перевезення пасажирів на автобусному маршруті за розкладом руху з висадкою і посадкою пасажирів чи громадян на їхню вимогу на шляху прямування автобуса в місцях, де це не заборонено правилами дорожнього руху.

Відповідно до частини першої статті 20-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.

Як вбачається з матеріалів справи, на час скоєння ДТП 17.12.2016 власником транспортного засобу "Рута 25" н.з. НОМЕР_2 був відповідач і договір страхування (поліс) продовжив свою дію.

У відповідності до статті 16 Закону України "Про страхування", статті 979 Цивільного кодексу України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки виконувати інші умови договору.

Істотні умови договору страхування передбачені статтею 982 ЦК України, а саме: предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу, і строк його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно статті 10 Закону України "Про страхування" страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування, а страховий тариф - ставка страхового внеску з одиниці страхової суми за визначений період страхування.

На формування страхового платежу впливає страховий ризик, - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання (стаття 8 Закону України "Про страхування").

Статтею 21 Закону України "Про страхування" передбачені обов`язки страхувальника: 1) своєчасно вносити страхові платежі; 2) при укладанні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику.

У відповідності до частини другої статті 7 Закону України "Про страхування" для здійснення обов`язкового страхування Кабінет Міністрів України, якщо інше не визначено законом, встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов`язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків.

Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що використання транспортного засобу в режимі маршрутного таксі передбачає перевезення пасажирів на автобусному маршруті за розкладом руху з висадкою і посадкою пасажирів чи громадян на їхню вимогу на шляху прямування автобуса в місцях, де це не заборонено правилами дорожнього руху.

З огляду на те, що на час ДТП транспортний засіб відповідача рухався без пасажирів до початку здійснення перевезень, керування цим транспортним засобом не підпадає під визначення використання як маршрутного таксі на час ДТП.

Враховуючи вищевикладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки під час ДТП транспортний засіб "Рута 25" н.з. НОМЕР_1 не використовувався як маршрутне таксі, то відповідно відсутні обов`язкові умови для застосування до спірних правовідносин положення статті 38-1.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставіність стягнення з позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу, оскільки укладення відповідачем договору з фізичною особою-підприємцем та витрати за цим договором не можна вважати судовими витратами, оскільки договір не укладений з адвокатом, а отримувачем послуг є саме фізична особа-підприємець, колегія зазначає наступне.

У відповідності до ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Особа, яка надає правову допомогу Відповідачу на підставі договору про надання правової допомоги дійсно є фізичною особою-підприємцем і також одночасно с адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально. Ці обставини не суперечать один одній. Реєстрація фізичною особою-підприємцем відбулася до отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю і Податковим кодексом не передбачено подвійне взяття на облік особи, що вже обліковується податковим органом.

У відповідності до пункту 14.1.226 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником із межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пунктом 65.9 ПК України передбачено, якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Сам по собі статус адвоката як суб`єкта господарської діяльності «фізичної особи- підприємця» не суперечить законодавству та був предметом розгляду Великої палати Верховного суду у зразковій справі №520/3939/19, яка у постанові від 04.121.2019 року в п.80 зробила наступний правовий висновок: за наявного існуючого правового регулювання Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду правильно зазначив, що взяття та перебування на обліку платників єдиного внеску фізичної особи - підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом № 2464-УІ не передбачено.

У відповідності до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги є договором надання послуг у тій мірі, в якій правова допомога є послугою.

Укладання особою, що має свідоцтво на здійснення адвокатською діяльності та є фізичної особою-підприємцем, договору про надання правової допомоги не суперечить чинному законодавству та містить у собі складову судових витрат на послуги адвоката.

У відповідності до ч.4 ст. 60 ГПК повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Представником відповідача адвокатом Кузнєцовим А.С. 28.12.2019 р. разом з заявою про ознайомлення з матеріалами справи було надано Ордер на підставі договору про надання правової допомоги №26/12 від 27 грудня 2019 р. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Крім того, Договір № 26/12 про надання правової допомоги від 27.12.2019 укладений між Фізичною особою - підприємцем Кузнєцовим Артемом Сергійовичем, що має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000637від 12.11.2019 та Приватним підприємством «Согор», про що зазначено у договорі.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

За приписами статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини першої статті 129 ГПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини четвертої статті 129 ГПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За приписами частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до наданих представником відповідача на підтвердження факту понесення відповідачем витрат на оплату правової допомоги копій договору про надання правової допомоги від 27.12.2019 № 26/12, платіжного доручення від 03.01.2020 № 9090 та акту виконаних робіт від 27.01.2020 № 26/12, вартість наданих адвокатом відповідачу юридичних послуг складає 5 000,00 грн.

Представником відповідача наведено детальний опис наданих відповідачу послуг правового характеру та докази сплати цих витрат відповідачем на користь адвоката.

Враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), витрачений адвокатом час на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг, а також співмірність ціни позову із розміром гонорару адвоката, суд першої інстанції з урахуванням положень статті 126 ГПК України дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування відповідачеві за рахунок позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у сумі 5000,00 грн.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`зку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, не спростовують правильність викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Крім того, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить суд апеляційної інстанції стягнути з позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, розмір якої складає 2000, 00 грн. на підставі договору про надання правової допомоги від 27.12.2019 № 26/12.

Обґрунтовуючи розрахунок судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн, представник відповідача адвокат Кузнєцов А.С. надав апеляційному господарському суду: копію акту виконаних робіт № 26/12-1 від 19.10.2020 з детальним описом, згідно якого фізична особа - підприємець Кузнєцов Артем Сергійович, що має свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю № 000637 від 12.11.2019, в період з 13.10.2020 по 19.10.2020 надав наступні юридичні послуги: ознайомлення з матерілами апеляційної скарги по справі № 920/1228/19 та перевірка викладених обставин у відповідності до інших матеріалів справи-05год., складання проекту відзиву на апеляційну скаргу (1,25 год.), підготування кількості відзивів на апеляційну скаргу, надсилання до суду та іншим учасникам справи (0,25год.) - 1,5 год., необхідні для надання правничої допомоги за угодою №26/12 про надання професійної правничої допомоги від 27.12.2019 на загальну суму 2000,00 грн; копію платіжного доручення № 9500 від 15.10.2020 на суму 2000,00 грн.; акт прийому - передачі копій документів третій особі по справі № 920/1228/19 ОСОБА_1 (водію підприємства ПП «Согор».

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За таких обставин витрати Приватного підприємства "Согор" на професійну правничу допомогу на підставі поданої відповідачем заяви в порядку ст. 129 ГПК України підлягають розподілу з покладенням на Приватне акціонерне товариство "Європейський страховий альянс" повністю в сумі 2 000,00 грн., оскільки саме в такому розмірі підтверджується доказами надання адвокатом правової допомоги у справі № 920/1228/19. Крім того, витрати відповідача на правову допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" на рішення Господарського суду Сумської області від 27.08.2020 у справі №920/1228/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 27.08.2020 у справі № 920/1228/19 залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" (03038, м. Київ, вул.Ямська, 28, літера А, ) на користь Приватного підприємства "Согор" (40000, м. Суми, вул. Менжинського, 9, код ЄРПОУ 23049440) судові витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн.

Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду Сумської області.

Матеріали справи № 920/1228/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка