РІШЕННЯ

Іменем України

14 січня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/1101/20

Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Мігди Р.Ю., за правилами загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні розглянуто справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут»,

вул. Любецька, 68, м. Чернігів, 14021;

просп. Миру, 53, ІІІ поверх, м. Чернігів, 14005;

до відповідача: Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації, вул. Святомиколаївська, буд. 114, смт. Ріпки, Чернігівська область, 15000;

предмет спору: про стягнення 51983,90грн

за участю представників сторін:

від позивача: Жорова Л.М. адвокат, довіреність №007.2ДР-44-1220 від 17.12.2020;

від відповідача: не прибув.

У судовому засіданні 14.01.2021, Господарським судом Чернігівської області, на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

23.11.2020, надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут» (надалі ТОВ «Чернігівгаз збут») до Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації (надалі - Управління соцзахисту населення Ріпкинської РДА) про стягнення 51983,90грн заборгованості по відшкодуванню витрат на постачання природного газу пільговим категоріям громадян у 2019 році.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач упродовж 2019 року надавав послуги з газопостачання, в тому числі пільговим категоріям споживачів Ріпкинського району Чернігівської області (включених до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги), відтак має право на відшкодування вартості послуг, наданих на пільговій основі, за рахунок головного розпорядника коштів - Управління соцзахисту населення Ріпкинської РДА, на яке в силу Конституції України, Бюджетного кодексу України, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про ринок природного газу», Правил постачання природного газу (затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496), «Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (затвердженого постановою КМУ від 04.03.2002 №256) (діючого в спірному періоді), покладено обов`язок здійснювати розрахунки з позивачем за надані послуги.

Ухвалою від 25.11.2020 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження в справі №927/1101/20 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання по суті призначено на 18.12.2020 о 14:10; сторонам установлено строки для подачі заяв по суті заявлених вимог, зокрема відповідачу 15-ти денний строк, з дня отримання ухвали, для подачі до суду та позивачу, в порядку статей 165, 178, 251 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), відзиву на позов.

Відповідач не скористався процесуальним правом на подання в установлений судом строк відзиву на позов (ухвалу суду про відкриття провадження в справі ним отримано 26.11.2020).

18.12.2020, у судове засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач у судове засідання не прибув, повноважного представника не направив, проти заявлених вимог не заперечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №617. Натомість відповідачем заявлено клопотання №01/15-4928 від 16.12.2020 про відкладення судового засідання, в зв`язку з затримкою в підготовці відзиву на позов у відведений термін, обумовленою хворобою працівників, відповідальних за підготовку документів для розгляду в судовому засіданні.

Судом, з огляду на відсутність мотивованих заперечень представника позивача, за клопотанням відповідача, в порядку частини 1 статті 216 ГПК України, відкладено розгляд справи по суті на 14.01.2021, про що останній повідомлений в порядку статей 120, 121 ГПК України.

14.01.2021, в судове засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач до суду повторно не прибув, повноважного представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №588.

Натомість на електронну адресу суду відповідач надіслав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, в зв`язку з неможливістю прибуття повноважного представника в судове засідання, що зумовлено виробничою необхідністю, пов`язаною з початком ліквідації управління соціального захисту населення та підписанням платіжних документів на виплату субсидій та пільг у готівковій формі, державних соціальних допомог та компенсацій.

Судом встановлено, що дане клопотання подано з порушенням вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України "Про електронні довірчі послуги", оскільки документ не підписаний єдиним цифровим підписом заявника, що унеможливлює його ідентифікацію, а тому його зміст залишено судом без розгляду.

Частиною 1 статті 202 ГПК України встановлено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 2 частини 3 вказаної статті визначено: якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника в разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

За умовами частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Судом враховано, що відкладення справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення наявного спору в відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що відповідач неодноразово належним чином повідомлявся про дату, час та місце судових засідань у справі №927/1101/20, натомість процесуальним правом на участь у судових засіданнях не скористався, явку повноважного представника не забезпечив, правом на подачу відзиву на позов не скористався, проти заявлених вимог не заперечив, суд вважає, що неприбуття його в судові засідання та неподання відзиву на позов не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, заслухавши повноважного представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 за №2017 ІІІ.

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно Законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлових та комунальних послуг визначаються Законом України від 09.11.2017 №2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги» (далі-Закон).

Згідно з дефініцією, наведеною в статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Гранична норма витрат на оплату комунальних послуг для громадян, які відповідно до законодавства мають пільги або користуються субсидією на оплату житлово-комунальних послуг, установлюється Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 11 Закону України від 09.11.2017 №2189-VІІІ).

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У силу статті 174 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно - правового акта, що регулює господарську діяльність.

Відповідно до частин 1, 4 та 5 статті 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ та організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій.

Залучення підприємствами, установами, організаціями соціально-культурного, житлово-комунального, побутового обслуговування, закладами охорони здоров`я та освіти коштів з додаткових джерел фінансування, не заборонених законом, не є підставою для зменшення бюджетного фінансування відповідно до нормативів.

За змістом статті 81 Бюджетного кодексу України (надалі БК України) міжбюджетні відносини відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України.

Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень.

Відповідно до статей 82-85 БК України, видатки бюджетів поділяються на:

1) видатки на забезпечення конституційного ладу, державної цілісності та суверенітету, незалежного судочинства, а також інші передбачені цим Кодексом видатки, які не можуть бути передані на виконання Автономній Республіці Крим та місцевому самоврядуванню;

2) видатки, які визначаються функціями держави і можуть бути передані на виконання Автономній Республіці Крим та місцевому самоврядуванню з метою забезпечення найбільш ефективного їх виконання на основі принципу субсидіарності;

3) видатки на реалізацію прав та обов`язків Автономної Республіки Крим та місцевого самоврядування, які мають місцевий характер і визначені законами України.

Видатки, визначені п.1 частини 1 статті 82 цього Кодексу здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки, визначені пунктами 2 і 3 частини 1 статті 82 цього Кодексу здійснюються за рахунок коштів місцевих бюджетів, у тому числі трансфертів з Державного бюджету України.

Відповідні органи державної влади забезпечують здійснення видатків, визначених п.1 частини 1 статті 82 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад, сільські, селищні, міські (міст районного значення) голови (якщо відповідні виконавчі органи не створені згідно із законом) забезпечують здійснення видатків, визначених пунктами 2 і 3 частини 1 статтею 82 цього Кодексу.

Держава може передати Раді міністрів Автономної Республіки Крим чи органам місцевого самоврядування право на здійснення видатків лише за умови відповідної передачі фінансових ресурсів у вигляді закріплених за відповідними бюджетами загальнодержавних податків і зборів або їх частки, а також трансфертів з Державного бюджету України.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад, сільські, селищні, міські (міст районного значення) голови (якщо відповідні виконавчі органи не створені згідно із законом) зобов`язані забезпечити здійснення видатків, визначених пунктами 2 і 3 статті 82 цього Кодексу, з відповідних місцевих бюджетів з додержанням розподілу цих видатків між бюджетами, визначеного статтями 89-91 цього Кодексу та законом про Державний бюджет України.

Пунктом 9 частини першої статті 87 БК України визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення (в тому числі на житлові субсидії населенню та пільги на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива, скрапленого газу окремим категоріям громадян). При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 97 БК України).

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 БК України (в редакції чинній на час існування спірних правовідносин, січень вересень 2019 року) видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №256 (далі - Порядок №256) (діючого в спірному періоді) (втратив чинність з 01.01.2020 на підставі постанови КМУ від 24.12.2019 №1101).

Відповідно до пункту 3 Порядку №256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об`єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Поняття та функціонал розпорядників бюджетних коштів визначений підпунктом 47 статті 2 БК України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.

Таким чином, саме на відповідача Управління соцзахисту населення Ріпкинської РДА покладено обов`язок по розрахунку за надані виконавцем послуги з постачання природного газу пільговим категоріям населення в період з січня 2019 року по вересень 2019 року.

Судом також враховано, що з 01.05.2019, набула чинності постанова Кабінету міністрів України «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу в грошовій формі» від 17.04.2019 №373, якою (п.1 та п.5) затверджено новий порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу в грошовій формі, що поширюється на осіб, які мають право на пільги з 01 жовтня 2019 року (тобто з початку нового опалювального періоду).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 Закону України «Про ринок природного газу» Кабінет Міністрів України встановлює критерії для віднесення споживачів до категорії вразливих. Вразливі споживачі мають право на субсидію для відшкодування витрат за спожитий природний газ та іншу адресну допомогу, що надається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.20 розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП №2496 від 30.09.2015, у разі отримання адресної субсидії або іншого виду державної соціальної допомоги побутовий споживач вносить плату за спожитий природний газ в установленому законодавством порядку.

Положенням про порядок призначення житлових субсидій (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 №848, в редакції на час існування спірних правовідносин) визначено умови призначення та порядок надання громадянам таких житлових субсидій, зокрема, комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу.

Відповідно до п.3 Положення призначення житлових субсидій та контроль за їх цільовим використанням здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад. Інформація про призначені житлові субсидії вноситься структурним підрозділом з питань соціального захисту населення до Єдиного державного реєстру отримувачів житлових субсидій, держателем якого є Мінсоцполітики.

Указані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку постачальника надавати послуги з постачання природного газу визначеним категоріям громадян, які отримують субсидію, кореспондує безумовний обов`язок держави, в особі її органів, відшкодувати постачальникам послуг надані житлові субсидії.

При цьому, в відносинах щодо розрахунків з постачальниками послуг для осіб, які згідно з чинним законодавством мають право на субсидії, головні розпорядники бюджетних коштів на фінансування соціальних програм виступають не як суб`єкти владних повноважень, а як боржники в зобов`язальних правовідносинах.

Відповідно до частини шостої статті 48 БК України бюджетні зобов`язання щодо виплати, зокрема, субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за постачання природного газу категоріям громадян, які отримують субсидію, при цьому, зобов`язання сторін по даній справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання.

За пунктом 8 Порядку №256 отримані місцевими бюджетами суми субвенцій в межах отриманих коштів за відповідним видом послуг (витрат) перераховуються протягом двох операційних днів на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів у межах отриманих коштів за відповідним видом послуг (витрат) здійснюють протягом двох операційних днів розрахунки з підприємствами, установами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги.

Пунктами 3, 10, 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117 (в редакції діючій в спірному періоді) встановлено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (відповідач у справі): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для контролю відомостей, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою 1-пільга, в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків; вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці згідно з формою 2-пільга.

Уповноважений орган (відповідач у справі), в свою чергу, щомісяця: звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і в разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації (1); після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає: реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою 5-пільга, реєстр розрахунків згідно з формою 7-пільга та акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою 3-пільга (2); до 15 числа подає: - фінансовим органам районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських рад акти звіряння розрахунків згідно з формою 3-пільга; - Міністерству соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій звіти згідно з формами 4-пільга та 6-пільга (3).

Таким чином, між ТОВ «Чернігівгаз збут» та Управлінням соцзахисту населення Ріпкинської РДА виникли правовідносини з відшкодування вартості послуг з постачання природного газу окремим категоріям населення на пільговій основі, в яких відповідач як головний розпорядник відповідних коштів зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, що згідно з чинним законодавством мають право на пільги (субсидії).

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що саме до компетенції відповідача належить забезпечення реалізації державної політики в сфері соціального захисту населення на території Ріпкинського району Чернігівської області, відтак, саме відповідач зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що послуги з постачання природного газу на пільгових умовах позивачем надавались не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі, в силу закону, зобов`язаний ці витрати позивачу відшкодувати за рахунок бюджетних коштів. Управління соцзахисту населення Ріпкинської РДА відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитися в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 01.01.2019, заборгованість відповідача перед позивачем за попередній рік становила 7629334,77грн, що підтверджується підписаним між ТОВ «Чернігівгаз збут» та головним розпорядником коштів місцевого бюджету Управління соцзахисту населення Ріпкинського району актом звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються субсидії (станом на 01.01.2019).

У період з січня 2019 року по вересень 2019 року позивач надавав послуги з газопостачання пільговим категоріям споживачів Ріпкинського району Чернігівської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

Між сторонами в період з 01.01.2019 по 31.12.2019 підписано акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються субсидії, згідно з якими за період з 01.01.2019 по 30.09.2019 позивачем було здійснено постачання природного газу пільговій категорії споживачів та отримувачам житлових субсидій на загальну суму 5999563,17грн (з урахуванням коригувань), що відповідачем не спростовується.

Відповідачем частково відшкодовано послуги в сумі 13576914,04грн, що підтверджується копіями виписок ГУ ДКСУ у Чернігівській області: від 25.01.2019 на суму 5902333,05грн; від 25.02.2019 на суму 5326201,72грн; від 26.03.2019 на суму 379346,03грн: від 27.06.2019 на суму 1232557,12грн; від 26.07.2019 на суму 4377,94грн; від 28.08.2019 на суму 700900,00грн та від 04.12.2019 на суму 31198,18грн (наявні в матеріалах справи).

Сума заборгованості відповідача за надані населенню послуги, на які надаються субсидії, становить 51983,90грн (7629334,77грн + 5999563,17грн -13576914,04грн).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, сума відшкодування вартості послуг з постачання природного газу окремим категоріям населення на території Ріпкинського району Чернігівської області, які згідно з законодавством мають право на субсидії, що надані позивачем у період з 01.01.2019 по 30.09.2019 в розмірі 51983,90грн підлягає стягненню з відповідача, як головного розпорядника коштів на фінансування державних програм соціального захисту та соціального забезпечення громадян.

Держава, як специфічний суб`єкт правовідносин, здійснює свої обов`язки в відносинах з особою в певній сфері суспільних відносин через свої органи. Враховуючи, що в спірних правовідносинах державу представляють органи, які уповноважені на реалізацію державної політики в сфері соціального захисту населення, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави. Отже, в справах щодо відшкодування витрат на оплату послуги з постачання природного газу визначеним категоріям громадян, які отримують субсидію, предметом спору є акти (діяльність, бездіяльність) суто тих суб`єктів, які були відповідальні за здійснення розрахунків з організаціями-надавачами послуг за надані пільги окремим категоріям громадян.

З огляду на вказані норми законодавства в ТОВ «Чернігівгаз збут» виникло цивільне право на відшкодування в період з січня по вересень 2019 року витрат на оплату послуги з постачання природного газу визначеним категоріям громадян, які отримують субсидію, а в Управління як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє в цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають установленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач проти заявленого позову не заперечив, правомірність заявленої позивачем до відшкодування в спірному періоді вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян на території Ріпкинського району Чернігівської області не спростував.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що розмір заявленої до стягнення суми підтверджується наявними в справі доказами та відповідачем не спростовується, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, в зв`язку з чим з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 51983,90грн відшкодування вартості послуг з постачання природного газу окремим категоріям населення, що мають право на соціальні пільги, на території Ріпкинського району Чернігівської області за період з 01.01.2019 по 30.09.2019.

При ухваленні рішення в даній справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2102грн, з огляду на те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 80, 91, 123, 129, частиною 2 статті 178, статтями 202, 233, 236, 238, 239, 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ :

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут» (юридична адреса: 14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 68; адреса для листування: 14005, м. Чернігів, просп. Миру, 53, ІІІ поверх; ) до Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації (15000, Чернігівська область, смт. Ріпки, вул. Святомиколаївська, буд. 114, ) про стягнення 51983,90грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації (15000, Чернігівська область, смт. Ріпки, вул. Святомиколаївська, буд. 114, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівгаз збут» (14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 68; 14005, м. Чернігів, просп. Миру, 53, ІІІ поверх, ) 51983,90грн боргу та 2102грн судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 14.01.2021.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко