ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3695/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Скарби Поділля"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Семагро"
про визнання банкрутом
за участю :

представника позивача : Янишен В.П., ордер серії АХ №1031683 від 27.11.2020

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Позивач, приватне сільськогосподарське підприємство "Скарби Поділля", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача, ТОВ "Семагро", в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 2488432,09 грн., з яких: 1986336,00 грн. основний борг, 3% річних в розмірі 95507,39 грн., інфляційні витрати в розмірі 65946,36 грн., пеню в розмірі 340942,34 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 23-04/РЛ/18-2 вирощування насіння гібридів соняшнику з давальницької сировини, укладеного між сторонами 23.04.2018, щодо оплати вартості виконаних робіт. Судові витрати, які складаються з витрат на оплату судового збору в сумі 37323,63 грн. та витрат на правничу допомогу орієнтовно у розмірі 20000 грн., позивач просить суд покласти на відповідача.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №922/3535/20 призначено суддю Шатернікова М.І.

Ухвалою суду від 09.11.2020 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.12.2020.

Ухвалою суду від 01.12.2020, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче засідання було відкладено на 15.12.2020.

Ухвалою суду від 15.12.2020, занесеною до протоколу судового засідання, у тому числі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в порядку передбаченому п.3 ч.2 ст. 185 ГПК України на 22.12.2020.

Ухвалою суду від 22.12.2020 матеріали справи №922/3535/20 за позовом приватного сільськогосподарського підприємства "Скарби Поділля" до ТОВ "Семагро" про стягнення 2488432,09 грн. передано за підсудністю до господарського суду Харківської області для розгляду в межах справи №922/3695/20 про банкрутство ТОВ "Семагро".

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду справу передано для розгляду суддею Міньковським С.В.

Ухвалою від 23.12.2020 суд приєднав справу №922/3535/20 до справи про банкрутство ТОВ "Семагро" №922/3695/20 для подальшого розгляду в межах справи про банкрутство, призначивши її до розгляду в судовому засіданні по суті за правилами позовного провадження на 12.01.2021.

04.01.2021 до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог (вх. № 54), відповідно до якої заявник просить суд стягнути з ТОВ "Семагро" на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Скарби Поділля" 2542254,32 грн, з яких 1986336,00 грн. - сума основної заборгованості, 340942,34 грн. - пеня за прострочення оплати за договором, 111632,09 грн., - розмір інфляційних втрат за прострочення оплати за договором, 103343,89 грн. - 3 % річних за прострочення оплати за договором.

Ухвалою суду від 12.01.2021 заяву приватного сільськогосподарського підприємства "Скарби Поділля" про збільшення позовних вимог (вх. № 54 від 04.01.2021) залишено без розгляду.

Присутній в судовому засіданні представник позивача підтримує заявлені позовні вимоги, просить суд задовольнити їх. На виконання вимог ухвали суду від 23.12.2020 надав клопотання (вх. № 470) про долучення детального розрахунку судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про місце, дату та час судового засідання відповідач повідомлявся судом за юридичною адресою, вказаною в позовній заяві та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте, доказів отримання відповідачем ухвали суду від 23.12.2020 року поштовим відділенням зв`язку на час розгляду справи до суду не повернуто. Судом на офіційному сайті АТ "Укрпошта" здійснено відстеження пересилання поштового відправлення № 10, відповідно до якого встановлено, що поштове відправлення вручено за довіреністю відповідачу 05.01.2021, відтак суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст.202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, оскільки сторони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, на засадах відкритості та гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для можливості захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідач, у свою чергу, не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч.9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані до них докази, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

ЩОДО ПІДСУДНОСТІ.

На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 18.12.2020 опубліковано оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Семагро".

Отже, щодо відповідача за даним позовом господарським судом Харківської області відкрито провадження у справі про банкрутство.

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII.У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник.

На виконання приписів ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, та враховуючи, що стосовно ТОВ "Семагро" господарським судом Харківської області відкрито провадження у справі про банкрутство (справа №922/3695/20), ухвалою суду від 22.12.2020 (суддя Шатерніков М.І.) матеріали справи №922/3535/20 за позовом приватного сільськогосподарського підприємства "Скарби Поділля" до ТОВ "Семагро" про стягнення 2488432,09 грн. передано за підсудністю до господарського суду Харківської області для розгляду в межах справи №922/3695/20 про банкрутство ТОВ "Семагро".

Отже заявлений ПСП "Скарби Поділля" спір про стягнення заборгованості за неналежне виконання боржником (відповідачем) умов договору № 23-04/РЛ/18/2 від 23.04.2018, підлягає розгляду господарським судом, який здійснює провадження у справі про банкрутство.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

23.04.2018 між приватним сільськогосподарським підприємством "Скарби Поділля" (надалі - позивач) та ТОВ "Семагро" (надалі - відповідач) укладено договір №23-04/РЛ/18-2 вирощування насіння гібридів з давальницької сировини, за яким позивач (за договором іменований - господарство) за завданням відповідача (за договором іменований - фірма) зобов`язується на умовах цього договору виростити гібридне насіння соняшнику з давальницької сировини, наданої відповідачем (фірмою) на ділянці площею 42 га, розташованому на полі №8 згідно карти полів позивача (господарства) і до 25.11.2018 передати відповідачеві (фірмі) урожай гібридного насіння соняшнику в обсязі не менше 10 (десяти) центнерів з гектара (п.1.1 Договору)

Згідно з п.1.2 вищезазначеного договору давальницькою сировиною, для вирощування позивачем (господарством) насіння гібридів на умовах договору, служать насіння батьківських ліній гібрида соняшнику Рембо.

Відповідно до специфікації до договору №23-04/РЛ/18-2 від 23.04.2018 відповідач передає, а позивач приймає на умовах договору насіння батьківських ліній, а саме: БРО 015А материнська лінія гібриду Рембо у кількості 140 кг загальною вартістю 77583,33 грн. та насіння соняшника ХР-93РФ у кількості 41 кг вартістю загальною 58258,21 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання за договором №23-04/РЛ/18-2.

Так, відповідно до умов вищезазначеного договору позивач (господарство) виростив насіння гібридів соняшнику, що підтверджується актом виконаних робіт згідно договору від 01.10.2018, підписаного сторонами, згідно з яким позивач (господарство) виростив на площі 42 га насіння соняшнику з давальницької сировини, а саме насіння соняшника Рембо. Роботи виконані в терміни та в повному обсязі. Загальна вартість виконаних робіт становить 1986336,00 грн.

Пунктом 4.3 договору №23-04/РЛ/18-2 визначено, що підставами для здійснення розрахунків між сторонами є підписані сторонами акт прийому-передачі насіння гібридів і видаткова накладна, що підтверджують виконання позивачем (господарством) взятих на себе за цим договором зобов`язань у повному обсязі.

Складеним 01.10.2018 року актом прийомки-передачі насіння гібридного соняшника сторони підтвердили, що позивач (господарство) передав, а відповідач (фірма) прийняв насіння соняшника Рембо в кількості 66880,00 кг.

Крім того, як зазначає позивач, передача насіння гібридів соняшнику підтверджується також наступними видатковими накладними:

- №338 від 01.10.2018 передано 22580,00 кг насіння гібридів соняшнику на суму 670626,00 грн.

- №340 від 01.10.2018 передано 21880,00 кг насіння гібридів соняшнику на суму 649836,00 грн.

- №341 від 01.10.2018 передано 22420,00 кг насіння гібридів соняшнику на суму 665874,00 грн.

Суд зазначає, що згідно з ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N88 від 24.05.95 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 за N 168/70, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши вищезазначені видаткові накладні, судом встановлено, що вони не містять назви посади особи, яка отримала товар за видатковими накладними №№338, 340, 341 від 01.10.2018

Разом з тим суд звертає увагу, що відповідно до п.10.1.Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію" №736 від 19.10.2016 документи і справи з грифом "Для службового користування" зберігаються у шафах, сейфах, що розташовані у службових приміщеннях або сховищах архіву. Шафи, сейфи, службові приміщення, сховища архіву повинні надійно замикатися і опечатуватися металевими печатками. Порядок виготовлення, ведення обліку, використання металевих печаток та порядок ведення обліку шаф, сейфів і ключів від них визначаються керівником установи.

На переконання суду відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки та за відсутності доказів того, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа, враховуючи наявність відбитку печатки відповідача на видаткових накладних №№338, 340, 341 від 01.10.2018, суд дійшов висновку про реальність відповідної господарської операції.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05.12.2018 року у справі № 915/878/16, від 03.02.2020 у справі № 909/1073/17, від 18.08.2020 у справі № 927/833/18.

При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Таким чином, за матеріалами справи судом встановлено, що факт надання позивачем відповідачу послуг підтверджується також видатковими накладними №338, 340, 341 від 01.10.2018, які містить підпис та печатку відповідача як юридичної особи.

Відповідно до п. 4.5 договору №23-04/РЛ/18-2, оплата вирощеного позивачем (господарством) насіння гібридів проводиться в два етапи :

- 30% від суми акту передачі насіння гібридів виплачується позивачу (господарству) до 31.12.2018;

- залишок у розмірі 70% суми акту передачі насіння гібридів виплачується до 30.04.2019

Проте, відповідач, взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконав, вартість виконаних позивачем робіт не оплатив, у зв`язку із чим станом на 01.05.2019 заборгованість відповідача перед позивачем становить 1986336,00 грн, що підтверджується актом прийомки-передачі від 01.10.2018, актом виконаних робіт згідно договору №23-04/РЛ/18-2, видатковими накладними №338, 340, 341 від 01.10.2018 та актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.10.2018 по 02.10.2019 між приватним сільськогосподарським підприємством "Скарби Поділля" та ТОВ "Семагро", який скріплений печатками підприємств.

НОРМИ ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору про надання послуг.

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як вже зазначалось, сторонами були підписані акт прийомки-передачі від 01.10.2018 та акт виконаних робіт від 01.10.2018, якими підтверджується факт належного виконання позивачем (господарством) своїх зобов`язань за договором № 23-04/РЛ/18/2 від 23.04.2018, відповідно до умов якого позивач виростив на площі 42 га насіння соняшнику Рембо з давальницької сировини та передав його відповідачу в загальній кількості 66880,00 кг та загальною вартістю 1986336,00 грн.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснив оплату наданих послуг позивачем.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1986336,00 грн. суми основного боргу з оплати за виконані роботи за договором № 23-04/РЛ/18/2 від 23.04.2018 підтверджені документально, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

ЩОДО ВИМОГ ПОЗИВАЧА ПРО СТЯГНЕННЯ З ВІДПОВІДЧА 340942,34 грн. ПЕНІ.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2. договору встановлено, що у разі прострочення оплати відповідач (фірма) сплачує позивачу (господарству) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу.

З наявного в матеріалах справи розрахунку пені вбачається, що позивачем розрахунок здійснено з урахуванням положень зазначених норм законодавства та договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 340942,34 грн. за період з 01.05.2019 по 31.10.2019 є такими, що підлягають задоволенню.

ЩОДО ВИМОГ ПОЗИВАЧА ПРО СТЯГНЕННЯ З ВІДПОВІДЧА 3% РІЧНИХ ТА ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ

Згідно пункту 5.1 договору № 23-04/РЛ/18/2 від 23.04.2018, за порушення зобов`язань, передбачених договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних у розмірі 65946,36 грн. за період з 01.01.2019 по 01.10.2020 та 3% річних у розмірі 95507,39 грн. за період з 01.01.2019 по 29.10.2020 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

В позовній заяві позивач також просив суд судові витрати покласти на відповідача. На виконання вимог ухвали суду від 23.12.2020 позивач надав детальний розрахунок судових витрат, які були фактично понесені ним, в зв`язку з розглядом даної справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу на суму 4 000, 00 грн.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем в якості надання професійної правничої допомоги адвокатом надані наступні документи: договір про надання правової допомоги від 27.10.2020 року, укладений між Янишеним В.П. (адвокат) та ПСП "Скарби Поділля"; акт приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2020 на суму 4 000, 00 грн.; платіжне доручення № 1145 на суму 4 000, 00 грн.

При визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Дослідивши надані докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, беручи до уваги об`єм вчинених представником позивача дій, а також керуючись критерієм реальності адвокатських витрат, враховуючи задоволення позову, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача по стягненню з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 ГПК України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов приватного сільськогосподарського підприємства "Скарби Поділля" задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СЕМАГРО" (просп. Гагаріна, 201, Харків, 61080, ) на користь приватного сільськогосподарського підприємства "Скарби Поділля" (вул. Леніна, буд.92, с. Зятківці, Гайсинський район, Вінницька область, 23751, код 36595300) основну заборгованість в розмірі 1986336,00 грн., 3% річних в розмірі 95507,39 грн., інфляційні витрати в розмірі 65946,36 грн., пеню в розмірі 340942,34 грн., 37326,48 грн. судового збору та 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Рішення направити позивачу, відповідачу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "14" січня 2021 р.

Суддя С.В. Міньковський