Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2021 р. м. Житомир Справа № 906/747/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Овруцьке спеціалізоване лісове господарство"

до ОСОБА_1

про стягнення 86 244,77 грн

Державне підприємство "Овруцьке спеціалізоване лісове господарство" звернулося до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мошковського Миколи Михайловича 86244,77грн, з яких: 76103,60грн основного боргу, 6686,70грн пені, 1765,59грн інфляційних та 1688,88грн 3% річних.

Ухвалою від 05.08.2020 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 03.09.2020.

Ухвалою від 03.09.2020 суд відклав розгляд справи на 01.10.2020.

Ухвалою суду від 01.10.2020 замінено первісного відповідача у справі Фізичну особу-підприємця Мошковського Миколу Михайловича на належного - ОСОБА_1 та відкладено розгляд справи на 16.10.2020.

16.10.202016, враховуючи заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки остання перебуває на лікарняному у зв`язку із COVID- 19, а також те, що надіслана відповідачеві ухвала повернулася без вручення адресату, суд відклав розгляд справи на 12.11.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Вельмакіної Т.М. на лікарняному, справа №906/747/20 в судове засідання 12.11.2020 не вносилась.

Ухвалою від 24.11.2020 суд призначив судове засідання на 16.12.2020.

Ухвалою від 16.12.2020, зважаючи на те, що суд направляв поштову кореспонденцію за юридичною адресою сторони, однак саме в результаті помилкового надсилання поштовим відділенням ухвали суду від 24.11.2020 на адресу, яка не відповідає зазначеній судом на поштовому конверті, з метою належного повідомлення відповідача про судове засідання, суд відклав розгляд справи на 14.01.2021. При цьому, суд також керувався ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 та ст. 5 Конституції України.

Представники сторін в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

29.12.2020 на адресу суду, з поштовою відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", повернулася копія ухвали від 16.12.2020, яка направлялась відповідачу за місцем реєстрації, яка вказана в реєстрі територіальної громади Овруцької ОТГ: Житомирська обл., Овруцький р-н., с. Веселівка, вул. Біла, 19 (а.с. 156,185-188).

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Враховуючи вищевикладені обставини та те, що поштова кореспонденція направлялась відповідачу за його місцем реєстрації, суд вважає, що ним вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та забезпечення явки представника останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Крім того, судом враховується, що всі процесуальні документи по справі направлялися до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Оскільки явка представника відповідача в судове засідання не визнавалася обов`язковою, а надання письмового відзиву є правом відповідача, а не його обов`язком, суд вважає, що неявка представника відповідача та неподання відзиву не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст.165 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно позовної заяви позивач вказав, що за результатами тендеру № 58192 за лотом №1 в системі електронних закупівель APS Tender на закупівлю "Послуг з перевезення вантажів (лісопродукції) з нижнього та проміжних складів замовника до складів покупців, Державним підприємством "Овруцьке спеціалізоване лісове господарство" (позивач, замовник) та Фізичною особою-підприємцем Мошковським Миколою Михайловичем (відповідач, перевізник) 01.03.2018 був укладений Договір № 08-15/99 (далі - Договір (а.с.15-17).

06.03.2018 сторони підписали додаткову угоду №1, якою сторони доповнили п. 2.2. Договору та визначили порядок розрахування вартості перевезення (а.с. 20).

Відповідно до п. 1.1. Договору, перевізник зобов`язався надати, а замовник прийняти і оплатити послугу перевезення вантажів (лісопродукції) з нижнього та проміжних складів замовника на склади покупців відповідно до умов чинних договорів, укладених між ДП "Овруцький спецлісгосп" та покупцями лісопродукції та відповідно до умов оголошеного замовником тендеру № 58192, результати якого оголошені 12.02.2018 року на електронному торгівельному майданчику APS-Tender.

Позивач вказує, що на виконання вказаного Договору відповідач надав послуги з перевезення вантажів (лісопродукції) з нижнього та проміжних складів позивача на склади покупців на загальну суму 1307772,33грн.

Зазначає, що ним, у відповідності до п. 2.4. Договору, було здійснено повну оплату за надані послуги на загальну суму 1383875,93грн, внаслідок чого відповідачу надлишково було перераховано 76103,60грн, однак на вказану суму відповідач перевезення не здійснив, кошти не повернув.

Вказані кошти, як вказує позивач, він намагався повернути шляхом звернення до відповідача в телефонному режимі та направленням претензії №01-06/52 від 18.02.2019, однак останні були залишені без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення позивача за захистом порушеного права до суду.

Зсилаючись на п. 6.2. Договору та ст. 625 ЦК України, позивач також заявив до стягнення з відповідача 6686,70 грн пені, 1765,59 грн інфляційних, 3% річних в сумі 1688,88грн, нарахованих за період з 28.09.2019 по 23.06.2020 (а.с. 5).

Матеріали справи не містять ні відзиву, ні будь-якої іншої заяви відповідача, в яких було б викладено процесуальну позицію останнього з приводу заявленого позову.

Оцінивши в сукупності надані до справи документи, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця Мошковського Миколи Михайловича за його рішенням, про що до реєстру внесено відповідний запис від 24.10.2019 (а.с. 148).

Відповідно до статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до ст.3 ГПК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України, ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст.ст. 202-208 ГК України, ч.8 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця (з внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладена в п.28 постанови від 12.03.2019 у справі №909/367/18).

Судом встановлено, що станом на момент подачі позову до суду відповідач втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Разом з тим, оскільки договір №08-15/99 укладений з відповідачем як підприємцем для здійснення господарської діяльності, правовідносини, пов`язані з його виконанням є господарськими, спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 цього кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини між сторонами виникли на підставі Договору №08-15/99 від 01.03.2018 надання послуг з перевезення вантажів (а.с. 15-17,20).

Приписами ч.2 ст. 908 ЦК України визначено, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Як зазначалось вище, відповідно до п. 1.1. Договору, перевізник зобов`язався надати, а замовник прийняти і оплатити послугу перевезення вантажів (лісопродукції) з нижнього та проміжних складів замовника на склади покупців відповідно до умов чинних договорів, укладених між ДП "Овруцький спецлісгосп" та покупцями лісопродукції та відповідно до умов оголошеного замовником тендеру № 58192, результати якого оголошені 12.02.2018 року на електронному торгівельному майданчику APS-Tender.

Обсяг перевезеної лісопродукції на умовах цього Договору становлять підсумок сум обсягу, зазначених у товарно-транспортних накладних, підписаних сторонами та скріплених їх печатками протягом дії Договору та (орієнтовно) становить 3500000 куб/км (п. 1.2. Договору).

Вартість доставки дорівнює вартості, зазначеній в специфікаціях тарифікації на послуги перевезень вантажів, що є додатками до чинних договорів, укладених між ДП "Овруцький спецлісгосп" та Покупцями лісопродукції (п.2.1. Договору).

Ціна договору становить підсумок сум, зазначених у актах виконаних робіт/ наданих послуг, підписаних сторонами та скріплених їх печатками протягом дії Договору та не може перевищувати 3850000,00 (Три мільйони вісімсот п`ятдесят тисяч гривень). Вартість 1 куб/км. не може бути вищою за 1,10 гри. (Одна гривня, 10 коп.). Вартість перевезення 1 м. куб. лісопродукції розраховується відповідно до умов договорів, укладених Замовником з Покупцями лісопродукції, з відрахуванням різниці податку на додану вартість (п. 2.2. Договору (в редакції додаткової угоди №1)).

Також суд встановив, що за п. 2.4. Договору, розрахунок здійснюється згідно актів виконаних робіт наданих послуг на умові післяплати.

Так, за умовами п. 5.1.1. та п. 5.2.1. Договору, відповідач зобов`язався:

- протягом 2 робочих днів з дати отримання заявки від замовника та в повному обсязі надати замовнику послуги з перевезення вантажів відповідної якості;

- вчасно (не пізніше ніж протягом 5 робочих днів з дати підписання акту виконаних робіт/наданих послуг) та в повному обсязі оплатити перевізнику за надані послуги відповідно до договору на умовах, вказаних в п. 2.4.

Згідно п. 10.4 Договору, термін дії Договору: з 01 березня 2018 року (включно) до 31 грудня 2018 року (включно), але в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання. У разі відсутності протягом останнього місяця дії Договору заяви від будь якої із сторін, щодо припинення дії Договору, та за умови, що договір не виконано в повному обсязі, на суму, вказану в п. 2.2. Договору (не може перевищувати 3850000,00), цей Договір вважається пролонгованим на тих же договірних умовах на наступний календарний рік до моменту його остаточного виконання.

Наявними в матеріалах справи Актами здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) підтверджено, що в період з 04.01.2019 по 23.09.2019 відповідач надав послуги з перевезення вантажів (лісопродукції) з нижнього та проміжних складів позивача на склади покупців на загальну суму 1307772,33грн (а.с.25-99).

Оскільки вищевказані Акти містять зсилання на Договір №08-15/99 від 01.03.2018 , суд дійшов висновку, що останній пролонговано на 2019 рік.

Підтверджено також і те, що оплату за надані послуги, вказаних у вищезазначених актах, позивач здійснив на загальну суму 1383875,93грн (а.с.25-100), внаслідок чого сума зайво перерахованих коштів склала 76103,60грн.

Разом з тим, умови Договору №08-15/99 від 01.03.2018 передбачають форму здійснення розрахунку - післясплата (п. 2.4. Договору). При цьому, за умовами п. 5.1.1. Договору, у відповідача виникав обов`язок здійснити перевезення протягом 2 робочих днів з дати отримання з а я в к и від замовника та в повному обсязі надати замовнику послуги з перевезення вантажів відповідної якості.

Матеріали справи не містять заявки замовника на суму переплати. При цьому, в судових засідання у представника позивача суд з`ясовував наявність заявки на суму 76103,60грн, а також рекомендував в ухвалах суду від 16.10.2020 та від 24.11.2020 надати детальні пояснення, з документальним підтвердженням (заявки, специфікації) для з`ясування існуючих договірних зобов`язань відповідача по наданню послуг в межах заявленої до стягнення суми за договором №08-15/99 від 01.03.2018, однак позивач відповідних пояснень і доказів не подав.

За вказаних обставин, враховуючи визначену сторонами ціну Договору та порядок розрахунків, продовження дії Договору протягом 2019 року, зсилання у претензії на необхідність виконання договірних зобов`язань відповідачем на суму переплати та вказівку на те, що, у разі не виконання вимог даної претензії чи залишення її без відповіді, заборгованість буде стягнуто в судовому порядку, суд дійшов висновку, що сплачені позивачем 76103,60 грн є зайво сплаченими коштами, які могли бути зараховані, при подальшому наданні послуг за Договором, як попередня оплата, тобто на спірні правовідносини поширюють свою дію приписи п.3 ч.3 ст. 1212 ЦК України.

Водночас суд враховує, що матеріали справи не містять доказів надання послуг за Договором після 23.09.2019, при цьому поведінка відповідача свідчить про ігнорування ним вимог претензії від 18.02.2020, а також про те, що у позивача, як на дату перерахування коштів у сумі 76103,60 грн, так і на дату вирішення спору не існувало перед відповідачем договірних зобов`язань на вказану суму.

Так, згідно з ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У п.3 ч.3 вказаної статті закріплено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

В силу положень статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем надано до справи претензію 01-06/52 від 18.02.2020, згідно якої останній повідомляв відповідача про не надання послуг на суму 76103,60грн та попередив, що у разі невиконання претензії або залишення претензії без відповіді, підприємство змушене буде звернутись до суду про стягнення заборгованості, пені, річних та інфляційних (а.с. 21,22). Факт направлення претензії на юридичну адресу відповідача підтверджено фіскальним чеком поштового відділення та описом вкладення у цінний лист (а.с. 23).

Матеріали справи містять трекінг поштових відправлень із сайту "Укрпошта", з якого вбачається, що претензія вручена відповідачу особисто 04.04.2020 (а.с. 24).

Таким чином у відповідача, відповідно до ст. 530 ЦК України, виникло зобов`язання повернути позивачу кошти в сумі 76103,60грн з 14.04.2020 (04.04.2020+7 днів (з урахуванням приписів ч.5 ст. 254 ЦК України та того, що 12.04.2020 - вихідний)).

Оскільки матеріали справи не містять доказів повернення позивачу переплати у сумі 76103,60грн, при цьому відсутність грошового зобов`язання у останнього на вказану суму відповідач не спростував, позовні вимоги про її стягнення є обґрунтованими.

Враховуючи, що позивач заявив до стягнення з відповідача 6686,70грн пені, 1765,59грн інфляційних, 3%річних в сумі 1688,88грн за період з 28.09.2019 по 23.06.2020, суд враховує таке.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

Аналогічна позиція висловлена у Постанові ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

За вказаного, суд дійшов висновку, що на правовідносини сторін поширюється дія положень 625 ЦК України.

З розрахунку позивача (а.с. 5) вбачається, що за період з 28.09.2019 по 23.06.2020 позивач нарахував 1765,59грн інфляційних та 1688,88грн 3% річних.

Судом встановлено, що позивач при здійсненні вищевказаних розрахунків не вірно визначив початок періоду виникнення боргу, оскільки у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу кошти в сумі 76103,00 грн, відповідно до ст. 530 ЦК України, з 14.04.2020.

Враховуючи викладене, згідно розрахунку суду, за період з 14.04.2020 по 23.06.2020, на суму боргу у розмірі 76103,00грн, інфляційні складають 992,85грн, 3% річних - 442,90грн.

У стягненні 1245,98грн 3 % річних та 772,74грн інфляційних слід відмовити.

Що стосується заявленої до стягнення пені, суд враховує, що згідно прохальної частини позовної заяви її вказано у розмірі 6686,70 грн, а згідно наведеного позивачем розрахунку її сума становить 6686,67грн, однак ціну позову також визначено з урахуванням прохальної частини позову про стягнення 6686,70 грн пені.

При цьому, обґрунтовуючи нарахування пені, позивач у позовній заяві зсилається на п. 6.2 Договору, яким визначено відповідальність перевізника за несвоєчасну поставку продукції, тоді як позивачем не доведено існування у відповідача на час звернення до суду такого обов`язку, а відповідно і його порушення.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Водночас ст. 547 ЦК України в імперативному порядку визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки суд дійшов висновку, що сплачені позивачем 76103,60грн підлягають поверненню згідно з п.3 ч.3 ст. 1212 ЦК України, а Договір №08-15/99 надання послуг з перевезення вантажів від 01.03.2018 не передбачає відповідальності перевізника, у випадку не повернення на вимогу позивача коштів з указаних підстав, нарахування пені в цілому є необґрунтованим, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не подав суду доказів, які б спростовували доводи позивача.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню у розмірі 77539,35 грн, з яких: 76103,60 грн основного боргу, 992,85 грн інфляційних, 442,90 грн 3% річних.

У стягненні 6686,70грн пені, 1245,98грн 3 % річних та 772,74грн інфляційних слід відмовити.

Судовий збір, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (11100, Житомирська обл., Овруцький р-н, с. Веселівка, ід. номер НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Овруцьке спеціалізоване лісове господарство" (Україна, 11102, Житомирська обл., Овруцький р-н, місто Овруч, вул. Житомирська, будинок 35, ід. код 00991893):

- 76103,60 грн основного боргу;

- 992,85 грн інфляційних;

- 442,90 грн 3% річних;

- 1889,83 грн судового збору.

3. У стягненні 6686,70грн пені, 1245,98грн 3 % річних та 772,74грн інфляційних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 19.01.21

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - до справи;

2,3 - сторонам (рек.)