СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2021 р. Справа № 917/812/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Полупан Ю.В.

за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БАКС», м. Шостка, Шосткинський район, Сумська область (вх. № 2904 П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 (суддя Тимощенко О.М.; повне рішення складено 21.09.2020)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БАКС», вул. Садовий бульвар, 10, м. Шостка, Шосткинський район, Сумська область, 41100

до Акціонерного товариства «Полтава-банк», вул. Пилипа Орлика, 40а, м. Полтава, Полтавська область, 36020

про визнання пункту договору недійсним

ВСТАНОВИЛА:

18.05.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «БАКС», м. Шостка, Шосткинський район, Сумська область (далі - ТОВ «БАКС»; позивач) звернулося до Господарського суду Полтавської області із позовом до Акціонерного товариства «Полтава-банк», м. Полтава (далі - АТ «Полтава-банк»; відповідач) про визнання пункту 6.1. Кредитного договору № 4792 від 23.04.2019, який містить третейське застереження, недійсним на підставі ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» та ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «БАКС» зазначило про те, що:

-в порушення ч. 1, 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода у вигляді третейського застереження не містить відомостей щодо предмета спору, а текст третейської угоди «Спори між сторонами цього Договору» не містить умов про предмет спору (спорів), який передається сторонами на розгляд Третейського суду, зокрема не вказано, з яких саме правовідносин Сторін виникають спори, що передаються на розгляд третейському суду, не уточнено чи це спори, що виникають між Сторонами з цього Кредитного договору або ж з інших договорів, чи поширюється ця угода на будь-які спори між Сторонами, чи окремо визначені тощо;

-умова, яка викладена у пункті 6.1. Кредитного договору, не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди», оскільки не містить однозначної домовленості сторін про передачу визначеного спору (спорів) на розгляд третейського суду, позаяк надає банку право замість обраного сторонами третейського порядку вирішення спору, так само звертатись до господарського суду в загальному порядку;

-оскаржуваний пункт Кредитного договору порушує права позивача, оскільки ставить його в нерівне становище з іншою особою, обмежує конституційні права позивача на його звернення до суду. Умова договору про суд, що буде розглядати спори, має істотні наслідки для позивача, оскільки від виду суду різняться процедури розгляду справи, обсяг судових витрат, тощо.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони Кредитного договору № 4792 від 23.04.2019 дотримались всіх правил при укладенні третейського застереження; третейське застереження відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні; третейське застереження є власним волевиявленням сторін Кредитного договору № 4792 від 23.04.2019 і не може розцінюватися як встановлення обмеження прав ТОВ «БАКС» на судовий захист.

20.10.2020 ТОВ «БАКС» засобами поштового зв`язку звернулось до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору.

Також в апеляційній скарзі ТОВ «БАКС», посилаючись на те, що справа була розглянута без його участі, представник позивача не був присутній під час проголошення судового рішення та те, що копія оскаржуваного рішення суду першої інстанції отримана скаржником засобами поштового зв`язку 09.10.2020, просить визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та поновити цей строк згідно частини другої статті 256 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування підстав для задоволення апеляційної скарги позивач наводить такі доводи, а саме:

-мотиви рішення суду першої інстанції суперечать вимогам ч. 2 ст. 236 ГПК України, так як суд не надав оцінки відсутності у третейському застереженні конкретної умови, про яку наголошував позивач - предмета спору, а зазначив про дотримання сторонами загальних умов, у зв`язку із цим судом не було застосовано норми матеріального права, які визначають таку угоду недійсною;

-суд першої інстанції взагалі не оцінив умови третейської угоди в тій частини, що спір між сторонами Кредитного договору може бути переданий на розгляд третейського суду лише «за вибором Банку», в той же час, позивач позбавлений можливості обирати процедуру розгляду справи;

-судом першої інстанції не враховано, що оскаржуваний пункт договору порушує права позивача, оскільки ставить його в нерівне становище з іншою стороною, обмежує конституційні права позивача на звернення до суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2020 у справі № 917/812/20 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий (суддя-доповідач) Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Пелипенко Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 апеляційну скаргу ТОВ «БАКС» на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 залишено без руху. Скаржнику встановлено строк на усунення недоліків поданої скарги - 10 днів з моменту отримання цієї ухвали шляхом подачі до суду доказів сплати судового збору в розмірі 3153,00 грн.

З наявних у справі матеріали вбачається, що копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху була отримана скаржником 10.11.2020.

19.11.2020, тобто у встановлені судом строки, скаржник засобами поштового зв`язку направив суду заяву про усунення недоліків (вх. № 11457 від 23.11.2020). До заяви скаржник надав платіжне доручення № 600 від 19.11.2020 про сплату судового збору в розмірі 3153,00 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду у цій справі.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 30.11.2020 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «БАКС» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 та відкрито апеляційне провадження з розгляду його апеляційної скарги. Відповідачу встановлено строк до 15.12.2020 (включно) для подання до Східного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання скаржнику листом з описом вкладення. Справу № 917/812/20 призначено до апеляційного розгляду на 12.01.2021 об 11:00 год. Зупинено дію рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 до закінчення апеляційного розгляду справи апеляційним господарським судом. Явку представників учасників справи у судове засідання вирішено визнати необов`язковою. Повідомлено, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу від АТ «Полтава-банк» не надходив.

29.12.2020 відповідач засобами поштового зв`язку направив суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу (вх. № 13140 від 31.12.2020).

Перевіривши матеріали справи колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини першої статті 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Згідно пункту 4 частини другої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відзив на апеляційну скаргу має містити у разі необхідності - клопотання особи, що подає відзив на апеляційну скаргу.

В ухвалі Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 відповідачу було надано строк до 15.12.2020 для подачі відзиву на апеляційну скаргу в порядку, визначеному статтею 263 Господарського процесуального кодексу України.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження у даній справі та призначення її до розгляду на 12.01.2021 відповідач отримав 03.12.2020 (том 1 аркуш справи 82).

Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За частиною другою статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, строки, встановлені судом для подачі відзиву, можуть бути продовжені за заявою учасника поданої до закінчення такого строку.

Однак доказів звернення до Східного апеляційного господарського суду із заявою про продовження встановленого судом строку на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку частини другої статті 119 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не надано.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції залишає поданий відповідачем відзив на апеляційну скаргу без розгляду, оскільки його надано до суду 29.12.2020, тобто поза межами встановленого судом апеляційної інстанції строку в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 12.01.2021 не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать відповідні повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень (том 1 аркуші справи 82-84).

Відповідно до частин другої та третьої статей 120, 270 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі та пояснення учасників справи у відповідності до приписів частини першої статті 210 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, зважаючи на таке.

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626, частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи 23.04.2019 позивач та відповідач уклали Кредитний договір № 4792. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ним регулюються відносини сторін з надання кредиту у вигляді відновлювальної (револьверної) кредитної лінії по поповненню обігових коштів, придбанню основних засобів, обладнання, оплаті товарів, робіт, послуг, виплат заробітної плати та відрахування по заробітній платі, сплаті податків, зборів, інших обов`язкових платежів, та інші поточні потреби в сумі (загальний ліміт заборгованості) 3000000,00 грн на умовах, визначених цим Договором. Ліміт заборгованості встановлюється відповідно до графіка встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією (пункт 1.2. Договору).

Місцевим господарським судом встановлено, що третейська угода була укладена між ТОВ «БАКС» в особі директора Казьміна С.В. та Акціонерним товариством «Полтава-банк» в особі керуючої відділення Сумського регіонального управління Росоловщук О.В. у вигляді третейського застереження у Кредитному договорі № 4792 від 23.04.2019 (пункт 6.1.).

Так, у пункті 6.1 Кредитного договору сторони погодили, що спори між сторонами цього Договору вирішуються у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» у відповідності з регламентом цього третейського суду, або за вибором Банку - в господарських судах, в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Причиною спору у справі є питання про наявність підстав для визнання зазначеного пункту 6.1. Кредитного договору недійсним.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного пункту договору недійсним, зокрема, не доведено незаконності змісту правочину, недотримання форми, невідповідності волі та волевиявлення сторін. Також судом першої інстанції з`ясовано, що спірний пункт договору не порушує жодних прав позивача, а тому правових підстав для задоволення позову у цій справі немає.

Колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції про те, що третейське застереження, передбачене пунктом 6.1. Кредитного договору, відповідає приписам Закону України «Про третейські суди», не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту, а також не обмежує конституційні права позивача на звернення до суду. Зі змісту вказаного пункту не вбачається правових підстав для визнання його недійсним.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

У пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Право сторін на передачу спору для вирішення третейським судом також передбачено статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з нормами статей 2, 5, 8, 12, 14 Закону України «Про третейські суди», передача спору на розгляд третейського суду є визначеним законом правом відповідних юридичних та/або фізичних осіб, яке реалізується шляхом укладення угоди між цими сторонами про передачу спору на вирішення третейським судом, а угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до частин першої, четвертої-шостої статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Господарський суд першої інстанції врахував вказані правові норми і правильно зазначив про те, що викладене третейське застереження у пункті 6.1. Кредитного договору відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди», погоджене між позивачем та відповідачем за власним волевиявленням, є невід`ємною частиною самого Кредитного договору, в якому зазначено про предмет договору, найменування сторін та їх місцезнаходження, місце і дату укладання третейської угоди, викладеної у виді третейського застереження, а усі спори що виникають з приводу Кредитного договору № 4792 від 23.04.2019 підлягають вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз».

Крім того, частина п`ята статті 12 Закону України «Про третейські суди» безпосередньо стосується третейської угоди, викладеної у вигляді окремої третейської угоди, саме в тексті якої й потрібно вказувати відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце та дату укладання угоди.

Разом із цим колегія суддів враховує, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є угодою про обрання одного із способів вирішення спору. Відтак, у сторін договору існує виключно правова можливість, а не обов`язок звертатися до третейського суду. При цьому, обмеження права на звернення до господарського суду не допускається.

Закон України «Про третейські суди» передбачає виключно право, а не обов`язок сторін на звернення до цього суду, у разі відсутності у позивача волевиявлення на звернення до третейського суду чинне законодавство жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до господарського суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 визначено, що передбачене Конституцією України право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб`єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб`єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Конституційного суду України від 10.01.2008 №1-рп/2008 у справі №1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських відносин може бути переданий його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом. Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку про те, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 08.04.2015 у справі № 3-37гс15, відповідно до якого, включення до умов договору застереження про розгляд спору, який може виникнути в подальшому під час дії договору в третейському суді, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Аналіз чинного законодавства України про третейський розгляд господарських спорів дозволяє зробити висновок, що це вид недержавної незалежної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів та міжнародних договорів України шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Здійснення третейськими судами функцій захисту є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів у цивільних і господарських правовідносинах.

Разом з тим, відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України та до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Погоджуючи за власним волевиявленням (добровільно) умови договору, укладення якого та умови якого, як зазначено вище, передбачені та не суперечать вимогам законодавства, сторона договору погоджується із обов`язковістю їх виконання в силу норм статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Отже, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду жодним чином не обмежує визначені статтею 55 Конституції України механізми захисту прав суб`єкта, а є одним із додаткових способів реалізації права на захист своїх прав.

Припис частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» спрямований на захист права суб`єкта звертатися до відповідного суду від будь-якого зовнішнього (зумовленого діями, приписами чи іншим волевиявленням іншого суб`єкту чи органу) обмеження такого права, проте не може тлумачитися як правило, що обмежує суб`єкта самостійно визначатися із обранням механізму захисту своїх прав судового чи позасудового (зокрема третейського), які рівною мірою гарантовані статтею 55 Конституції України, але розрізняються умовами реалізації.

Так, судовий спосіб може бути використаний у будь-якому випадку, тоді як третейський лише за умов наявності третейської угоди (застереження).

Як свідчать матеріали справи, спірне третейське застереження є власним волевиявленням сторін Кредитного договору і не може розцінюватися як встановлення обмеження прав позивача, гарантованих статтею 6 Конвенції, статтею 55 Конституції України.

Натомість нормами Закону України «Про третейські суди» гарантовано, зокрема, учасникам господарських відносин, право розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення господарського спору альтернативним шляхом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Звертаючись з позовом про визнання недійсними правочинів, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення.

Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не доведено, що оспорюване ним третейське застереження не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», тому у суду відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним оспорюваного третейського застереження.

Жодних аргументованих підстав, які б свідчили про вчинення неправомірних дій сторонами Кредитного договору при погодженні третейського застереження позивач не навів. Обставин, які б підтверджували те, що в момент укладення третейського застереження його зміст суперечив Цивільному кодексу України або іншим актам законодавства, позивач не вказав.

Будь-яких інших обставин, які б могли стати правовими підставами для визнання зазначеного пункту Кредитного договору недійсним судом апеляційної інстанції під час здійснення апеляційного розгляду справи також встановлено не було.

З врахуванням викладеного, встановивши, що третейська угода у вигляді третейського застереження, викладена у пункті 6.1. Кредитного договору, не порушує та не обмежує права позивача на судовий захист його порушених прав, зміст угоди відповідає приписам статтям 2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди», не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту, то колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним третейського застереження, яке викладене у пункті 6.1. Кредитного договору № 4792 від 23.04.2019.

Доводи заявника апеляційної скарги щодо помилковості зазначених висновків суду першої інстанції спростовуються встановленими фактичними обставинами у справі та не ґрунтуються на наведених вище нормах чинного законодавства, які регулюють правовідносини сторін.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Отже, посилання та доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, в якості підстав для скасування рішення суду першої інстанції під час апеляційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БАКС», м. Шостка, Шосткинський район, Сумська область на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 у справі № 917/812/20 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на позивача.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14.01.2021.

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Н.М. Пелипенко