РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.01.2021Справа № 910/17239/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА МОСТ ГРУП»

до Фізичної особи-підприємця Вакім Олесі Миколаївни

про стягнення 171 954,00 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Коваленко М.О.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА МОСТ ГРУП» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Вакім Олесі Миколаївни (відповідач) про стягнення 171 954,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач помилково, не дочекавшись підписання договору зі сторони відповідача, з власної ініціативи, перерахував на розрахунковий рахунок ФОП Вакім О.М. вартість товару в сумі 171 954,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 26 від 03.03.2020. Проте, відповідач договору так і не підписав, рахунок-фактуру не виставив, обумовлений договором та оплачений позивачем товар не поставив. За таких обставин позивач вважає грошові кошти в сумі 171 954 грн такими, що набуті та збережені відповідачем без належної правової підстави, а отже, підлягають стягненню з останнього на користь позивача згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА МОСТ ГРУП» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/17239/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 про відкриття провадження у справі № 910/17239/20.

07.12.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач проти позову заперечував повністю. У відзиві на позовну заяву відповідач виклав клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2020 відхилене клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позовну заяву та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

03.03.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА МОСТ ГРУП» (позивач) перерахувало на рахунок Фізичної особи-підприємця Вакім Олесі Миколаївни (відповідач) грошові кошти у розмірі 171 954,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 26 від 03.03.2020 із призначенням платежу: «Оплата за Товар, згідно Договору № 200302 від 02.03.20 р., Без ПДВ.».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що вказана сума коштів була перерахована відповідачу помилково, оскільки відповідач Договір поставки № 200302 від 02.03.2020 (далі - Договір) не підписав, рахунок-фактуру не виставив, а обумовлений договором та оплачений позивачем товар не поставив. У зв`язку з цим, посилаючись на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 171 954,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Спір у справі стосується питання наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.07.2020 у справі №916/1577/19, від 15.04.2020 у справі №904/2018/19, від 04.05.2018 у справі №927/468/17, від 07.05.2018 у справі №921/512/17-г, а також у постановах Верховного Суду України №6-2978цс15 від 23.03.2016 та №6-100цс15від 03.06.2015.

Таким чином, правомірність вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів нерозривно пов`язана із відсутністю правових підстав набуття відповідачем спірної суми коштів.

В той же час, матеріали справи містять відзив відповідача, поданий 07.12.2020 через відділ діловодства суду, в якому відповідач стверджує, що посилання позивача на приписи ст. 1212 ЦК України, як на підставу стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 171 954,00 грн, є помилковими та безпідставними, оскільки між позивачем та відповідачем був підписаний Договір поставки № 200302 від 02.03.2020. На підтвердження зазначеного відповідачем було додано до відзиву копію зазначеного Договору, підписаного уповноваженими представниками сторін.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідно до п. 1.1 Договору продавець (відповідач) зобов`язався на умовах даного Договору передати у власність, а покупець (позивач) прийняти і оплатити товар. Загальна вартість товару, що постачається за даним Договором складає 171 954,00 грн без ПДВ (п. 2.2 Договору).

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що оплата товару проводиться на умовах 100% передплати згідно рахунку-фактури шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Згідно п. 5.1 Договору поставка товару здійснюється на умовах: склад продавця. Строк поставки товару - до 31 березня 2020 року (п. 5.2 Договору). Завантаження товару на транспорт покупця відбувається силами та за кошти продавця (п. 5.3 Договору).

Відтак, з умов Договору поставки № 200302 від 02.03.2020 вбачається, що поставка товару повинна здійснюватись зі складу продавця, проте транспорт та перевезення товару повинно здійснюватися самим покупцем. На продавця покладено обов`язок забезпечити наявність товару та забезпечити його навантаження на транспорт покупця.

З наведених умов Договору слідує, що з метою отримання товару позивач повинен був прибути на склад відповідача для отримання товару, який був предметом Договору.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що ані позивач, ані уповноважені особи (перевізники) не зверталися до нього та не забезпечили прибуття транспорту з метою отримання товару.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких претензій, вимог та інших документів, які свідчили б про звернення позивача до відповідача з метою отримання товару, передбаченого Договором.

Натомість, матеріали справи містять докази того, що для забезпечення виконання умов Договору відповідачем було придбано відповідний товар у іншого суб`єкта господарювання Фізичної особи-підприємця Брайко В.Ф.

Так, згідно наявної в матеріалах справи накладної, яка виписана ФОП Брайко В.Ф. № 17/03 від 17.03.2020, вбачається, що ним було поставлено на адресу відповідача товар, а саме: дошку добову необрізну товщ. 25-50 мм та ширина від 10 до 40 см у кількості 30 м3.

Вказаний товар було оплачено відповідачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією до прибуткових касових ордерів № 103 від 11.03.2020, № 104 від 12.03.2020, № 105 від 13.03.2020 та № 106 від 16.03.2020.

З огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачем було вчинено всі дії для виконання Договору поставки № 200302 від 02.03.2020, а саме: товар був в наявності у відповідача та був підготовлений для відвантаження на користь позивача.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає за необхідне застосовуючи стандарт «balance of probabilities» («баланс ймовірностей»), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, та приходить до висновку, що дійсно, позивачем було сплачено на користь відповідача кошти у розмірі 171 954,00 грн в якості оплати за товар згідно Договору поставки № 200302 від 02.03.2020.

Таким чином, відповідачем було набуто від позивача кошти у розмірі 171 954,00 грн на відповідній правовій підставі - в якості оплати за товар відповідно до укладеного сторонами Договору поставки № 200302 від 02.03.2020, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у власність товар, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити його.

З огляду на наведене посилання позивача у позові на положення ст. 1212 Цивільного кодексу України щодо безпідставного отримання відповідачем зазначених коштів суперечать представленим сторонами документам, оскільки кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім в рахунок оплати за товар згідно Договору, у зв`язку з чим кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави та така підстава станом на дату розгляду даної справи не відпала, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, вимоги заявленого позову про повернення безпідставно одержаних коштів у розмірі 171 954,00 грн не підлягають задоволенню, оскільки доказів того, що станом на час звернення до суду для відповідача виникли такі зобов`язання (повернути кошти за оплачені послуги), матеріали справи не містять, та відповідно підстави стверджувати про порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА МОСТ ГРУП» до Фізичної особи-підприємця Вакім Олесі Миколаївни про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 171 954,00 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України не підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 579,31 грн.

Відповідачем у заяві про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та відмову в задоволенні позову, судовий збір у сумі 2 579,31 грн покладається на позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених відповідачем було подано ордер серії КС № 465646 від 02.12.2020 на надання правової допомоги Вакім Олесі Миколаївні адвокатом Кізік Анною Миколаївною, копію свідоцтва серії КС № 6619/10 від 26.04.2018 про право на заняття адвокатською діяльністю, копію меморіального ордеру на оплату послуг від 30.11.2020 на суму 6 000,00 грн, копію рахунку на оплату послуг № 17/11 від 17.11.2020 на суму 6 000,00 грн та копію банківської виписки про оплату послуг.

Оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд, керуючись положеннями п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, дійшов висновку, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн підлягають відшкодуванню.

З огляду на зазначене, витрати відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн покладається на позивача.

Керуючись ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА МОСТ ГРУП» (Україна, 04136, м. Київ, вул. Івана Виговського, буд. 13, оф. 608; ідентифікаційний код 43450660) на користь Фізичної особи-підприємця Вакім Олесі Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 6 000,00 грн (шість тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 05.01.2021.

Суддя Гумега О.В.