РІШЕННЯ

Іменем України

11 січня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/1052/20

Суддею Господарського суду Чернігівської області Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Мігди Р.Ю., за правилами загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні розглянуто справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрут Екс»,

вул. Броварська, 54Б, с. Требухів, Броварський район, Київська область, 07454;

e-mail: ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1;

до відповідача: Фермерського господарства «Ніжин Агроінвест»,

вул. 3-й Мікрорайон, 9А, кв. 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600;

e-mail: ;

предмет спору: про стягнення 344786,60грн

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув.

06.11.2020, надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрут Екс» до Фермерського господарства «Ніжин Агроінвест» про стягнення 344786,60грн, з них: 250250,00грн попередньої оплати по договору поставки №2803/2019 від 28.03.2019 та додаткової угоди №1 до нього (надалі - Договір), пені за порушення строків поставки товару в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в сумі 35431,57грн за період з 16.12.2019 по 05.10.2020 на підставі п.9.3. Договору; штрафу за порушення строків поставки товару в розмірі 10% від вартості товару в сумі 50050грн на підставі п.9.3. Договору; інфляційних втрат у сумі 3003,00грн за період з січня по серпень 2020 року та трьох відсотків річних у сумі 6052,03грн за період з 16.12.2019 по 05.10.2020.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов вказаного Договору в частині поставки товару, оплаченого позивачем на умовах попередньої оплати.

Ухвалою суду від 09.11.2020 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі №927/1052/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 30.11.2020 о 12:00; учасникам справи встановлено строки для подачі до суду заяв по суті заявлених вимог, зокрема відповідачу - 15 календарних днів з дня вручення цієї ухвали для подачі до суду та позивачу відзив на позов.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов у строки, встановлені ухвалою суду від 09.11.2020, проти заявлених до нього вимог не заперечив.

30.11.2020, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача (участь якого забезпечена в режимі відеоконференції); відповідач до суду не прибув, повноважного представника не направив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав.

Ухвала суду про відкриття провадження в справі від 09.11.2020 направлена за адресою державної реєстрації відповідача згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (витяг з якого наявний в матеріалах справи; актуальність даних судом перевірено), а саме: вул. 3-й мікрорайон, 9А, кв. 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, повернута відділенням поштового зв`язку на адресу суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З наведеного слідує, що відповідач за адресою державної реєстрації належним чином повідомлений про розгляд справи, однак своїми процесуальними правами не скористався, участь повноважного представника в підготовчому засіданні не забезпечив.

При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

На офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/) опубліковано повний текст ухвали суду від 09.11.2020 у справі №927/1052/20, зі змістом якої відповідач/або його представник міг ознайомитись в будь-який час (інформація в відкритому доступі).

Натомість відповідач правом на подачу відзиву на позов у строк, установлений судом, у порядку визначеному статтями 165, 178 ГПК України не скористався, проти заявленого позову не заперечив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав.

30.11.2020, судом, на підставі частини 5 статті 183 ГПК України, оголошено перерву в підготовчому засіданні до 14.12.2020, про що відповідач повідомлений в порядку статей 120, 121 ГПК України.

Додатково на офіційному веб-сайті судової влади України (https://court.gov.ua) для відповідача розміщено повідомлення про оголошення перерви в підготовчому засіданні в справі №927/1052/20 до 14.12.2020.

14.12.2020, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача (участь якого забезпечена в режимі відеоконференції); відповідач до суду не прибув, явку повноважного представника не забезпечив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав.

Ухвала суду від 30.11.2020 направлена 01.12.2020 та повторно 09.12.2020 відповідачу за адресою його державної реєстрації згідно з даними ЄДРПОУ повернута відділенням поштового зв`язку без вручення адресату з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».

З огляду на зміст п.5 частини 6 статті 242 ГПК України відповідач неодноразово повідомлявся про дату, час та місце проведення підготовчих засідань у справі №927/1052/20, натомість своїми процесуальними правами не скористався. Згідно з частиною 1 статті 202 ГПК України неприбуття належним чином повідомленого відповідача в підготовчі засідання не є перешкодою для розгляду спору по суті.

14.12.2020, на поштову адресу суду від позивача надійшло «вступне слово» (аналогічний за змістом документ також надійшов на електронну адресу суду, однак його зміст залишено судом без розгляду за відсутності електронного цифрового підпису заявника).

Виходячи з прохальної частини «вступного слова» позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 320056,49грн, з них: 250250,00грн попередньої оплати; 10837,33грн пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 06.03.2020 по 05.10.2020; 50050грн штрафу в розмірі 10% від вартості товару, поставку якого прострочено понад 30 днів; 4529,53грн інфляційних втрат за період з березня 2020 року по вересень 2020 року та 4389,63грн трьох відсотків річних за період з 06.03.2020 по 05.10.2020.

У підготовчому засіданні представник позивача пояснив, що ним проведено перерахунок заявлених вимог у частині неустойки (пені), інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Вважає, що зобов`язання відповідача щодо повернення суми попередньої оплати настало 06.03.2020, після отримання листа-вимоги №08 від 18.02.2020 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №673 (належним чином засвідчена копія наявна в матеріалах справи).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши повноважного представника позивача, суд дійшов висновку, що за правовим змістом «вступне слово» в письмовій заяві позивача є заявою про зменшення позовних вимог у частині неустойки (пені) на суму 24594,24грн та в частині трьох відсотків річних на суму 1662,40грн, та заявою про збільшення позовних вимог у частині інфляційних нарахувань в сумі 1526,53грн (за рахунок зміни періоду нарахування), право та порядок подання яких визначено статтею 46 ГПК України.

За п.2 частини 2 статті 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому, за частиною 5 даної статті в разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

До заяви позивача, що надійшла на поштову адресу суду 14.12.2020, доказів її направлення на адресу відповідача не додано. Повноважний представник позивача в підготовчому засіданні підтвердив, що дана заява на адресу відповідача не направлялась, наміру вчинити відповідні дії позивач / представник позивача не має.

Суд, керуючись частиною 5 статті 46 ГПК України, залишив вказану заяву позивача без розгляду.

Роз`яснено, що дана справа розглядається відносно вимог заявлених у позовній заяві, а саме в частині стягнення 344786,60грн, з них: 250250,00грн попередньої оплати по договору поставки №2803/2019 від 28.03.2019 та додаткової угоди №1 до нього (надалі - Договір), пені за порушення строків поставки товару в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в сумі 35431,57грн за період з 16.12.2019 по 05.10.2020 на підставі п.9.3. Договору; штрафу за порушення строків поставки товару в розмірі 10% від вартості товару в сумі 50050грн на підставі п.9.3. Договору; інфляційних втрат у сумі 3003,00грн за період з січня по серпень 2020 року та трьох відсотків річних у сумі 6052,03грн за період з 16.12.2019 по 05.10.2020.

За результатами підготовчого засідання 14.12.2020, судом, відповідно до п.3 частини 2 статті 185 ГПК України постановлено закрити підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 11.01.2021, про що відповідача повідомлено в порядку статей 120, 121 ГПК України.

Додатково на офіційному веб-сайті судової влади України (https://court.gov.ua) для відповідача розміщено повідомлення про призначення справи №927/1052/20 до розгляду по суті на 11.01.2021.

11.01.2021, сторони в судове засідання не прибули, повноважних представників не направили (без пояснення причин), про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Ухвала суду від 14.12.2020 отримана відповідачем 16.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №928.

Клопотання позивача про проведення судового засідання по розгляду справи №927/1052/20 по суті, призначеного на 11.01.2021 о 12:30, в режимі відеоконференції (надійшло на адресу суду 23.12.2020), залишено судом без розгляду, з огляду на неможливість його вирішення в порядку встановленому статтею 197 ГПК України, оскільки в період з 21.12.2020 по 06.01.2021 суддя Романенко А.В., у провадженні якої знаходиться дана справа, перебувала в відпустці, про що позивач завчасно попереджений листом №927/1052/20/2050/20 від 23.12.2020.

Частиною 1 статті 202 ГПК України встановлено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 частини 3 вказаної статті визначено: якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника в разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За умовами частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Судом враховано, що відкладення справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення наявного спору в відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи №927/1052/20, натомість процесуальним правом на участь в судовому засіданні не скористались, явку повноважних представників не забезпечили (без пояснення причин), суд вважає, що неприбуття сторін у судове засідання (явка яких обов`язковою не визнавалась) та неподання відповідачем відзиву на позов, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

28.03.2019, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрут Екс» (надалі - ТОВ «Фрут Екс», позивач, Покупець) та Фермерським господарством «Ніжин Агроінвест» (надалі - ФГ «Ніжин Агроінвест», відповідач, Постачальник) укладено договір поставки №2803/2019 (надалі - Договір), за умовами якого (п.1.1.) Постачальник зобов`язався поставити (передати) у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язався прийняти цей товар та здійснювати його оплату на умовах даного Договору. Найменування товару, асортимент та ціну передбачено в додатках до даного Договору (Специфікаціях), які є його невід`ємними частинами, а також мають позначатись в Заявках, що подаються Постачальнику Покупцем при його потребі в такому товарі. Кількість товару позначається в заявках Покупця (п.1.2. Договору).

Виходячи з умов п.2.1.1. та п.2.2. Договору Постачальник зобов`язаний передати Покупцеві якісний товар у строк зазначений в заявці та належним чином оформлені супровідні документи, передбачені Договором та чинним законодавством. У свою чергу, Покупець зобов`язаний прийняти товар від Продавця і здійснити за нього оплату в строки й порядку, передбачені цим Договором.

Постачальник відвантажує товар (відпускає зі складу) за договірними цінами в українській національній валюті, крім того ПДВ, який повинен бути вказаний в гривнях та копійках. Ціни на товар зазначаються у Специфікації, яка підписується представниками обох сторін (п.7.1. Договору).

Покупець здійснює попередню 100% оплату рахунку. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок Продавця. Оплата за поставлений товар повинна провадитись виключно в національній грошовій одиниці України (гривні) (п.8.1. - п.8.3. Договору).

Згідно з п.4.1. та п.4.2. Договору поставка товару здійснюється протягом 3 робочих днів з дати погодження замовлення та/або оплати товару. Адреса поставки вказується в замовленні на партію товару. Датою поставки вважається дата передачі Постачальником товару Покупцю. Право власності переходить від Постачальника Покупцеві в момент підписання уповноваженими особами сторін товарно-транспортної накладної, що підтверджує факт передачі товару та видаткової накладної.

Сторонами в п.11.1. та п.11.2. Договору погоджено, що даний Договір діє з моменту підписання його обома сторонами до 31.12.2019. Термін дії цього Договору автоматично продовжується до 31.12.2020, у випадку коли жодна із сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої участі в цьому Договорі, але не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії.

Додатковою угодою №1 до Договору сторони передбачили, що ТОВ «Фрут Екс» (п.1) замовляє в ФГ «Ніжин Агроінвест» заготовити, очистити, заморозити та упакувати ягоду брусницю свіжу без додавання цукру (врожай 2019 року) в об`ємі 6 тон (+/- 10%). За п.4 Договору Постачальник зобов`язався заготувати, очистити та заморозити зазначену брусницю в погоджений сторонами строк, а саме до 15.12.2019.

Сторони в п.2 додаткової угоди погодили ціну на заморожену ягоду брусниці, що складає 91грн (з ПДВ) за один кілограм замороженої очищеної упакованої ягоди. За умовами п.3 додаткової угоди Покупець зобов`язався згідно з виставленим Постачальником рахунком зробити його передплату в розмірі 50% від загальної кількості вказаної вище ягоди.

За п.5 додаткової угоди Постачальник зобов`язався відпускати дану продукцію на протязі 2019 - 2020 років партіями, вказаними Покупцем у заявках, які є невід`ємною частиною Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем, виходячи з умов Договору, виставлено позивачу до сплати рахунок №39 від 21.10.2019 на суму 250250грн (оплата брусниці свіжої замороженої в об`ємі 2750,12кг).

Позивачем, згідно з виставленим рахунком, перераховано відповідачу в якості попередньої оплати за товар 250250грн, що підтверджується платіжними дорученнями: №827 від 22.10.2019 на суму 100100грн, №831 від 23.10.2019 на суму 50050грн, №849 від 29.10.2019 на суму 100100грн.

Виходячи з умов п.4.1. Договору відповідач мав поставити оплачений на умовах попередньої оплати товар на протязі 3 (трьох) робочих днів з дати його оплати. Однак з огляду на те, що весь обсяг замовленого товару мав бути заготовлений відповідачем до 15 грудня 2019 року (п.4 додаткової угоди до Договору), в той час як платежі в рахунок замовленого товару сплачені позивачем раніше, в період з 22 по 29 жовтня 2019 року, суд дійшов висновку, що оплачений товар мав бути поставлений відповідачем не пізніше 16 грудня 2019 року (з урахуванням приписів частини 5 статті 254 ЦК України, якою передбачено: якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону в місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день).

За висновком суду, з огляду на умови погоджені сторонами п.4.1. Договору та умови додаткової угоди до Договору (п.4 та п.5) зобов`язання відповідача з поставки оплаченого на умовах 100% попередньої оплати товару прострочено з 17.12.2019.

Відповідач порушив умови Договору, оплачений товар у строк погоджений сторонами позивачу не поставив (що відповідачем не спростовується).

Станом на 31.12.2019 сторонами в двосторонньому порядку складено акт звірки взаєморозрахунків за договором поставки №2803/2019 від 28.03.2019, за яким за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 250250грн.

19.02.2020, позивачем направлено відповідачу лист-вимогу №08 від 18.02.2020 з проханням повернути суму попередньої оплати в розмірі 250250грн за непоставлений товар. Даний лист-вимогу відповідачем отримано 28.02.2020, про що свідчить належним чином засвідчена копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №673.

26.03.2020, позивачем повторно направлено відповідачу лист-вимогу №15 від 23.03.2020 з проханням повернути суму попередньої оплати в розмірі 250250грн (номер поштового відправлення №171).

На момент вирішення спору сума попередньої оплати за товар, обумовлений Договором, строки по поставці якого минули, становила 250250грн. Договір припинений 31.12.2020 (п.11.2.), у зв`язку з закінченням строку на який його укладено сторонами. Відповідачем не подано до суду належних доказів на підтвердження повернення позивачу вказаних коштів.

Предметом позову в даній справі є повернення суми попередньої оплати за товар, строки по поставці якого минули, а Договір припинив свою дію.

Таким чином, до обставин, що підлягають установленню в межах наявного спору належать: факт порушення зобов`язань із своєчасної передачі оплаченого товару та відповідно наявність обов`язку щодо повернення попередньої оплати за непоставлений товар; наявність правових підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій (неустойки в формі пені та штрафу) за порушення зобов`язань по поставці оплаченого товару в обумовлені строки; а також правових наслідків у вигляді відсотків річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд бере до уваги наступне.

Виходячи з правової природи укладеного правочину, між сторонами склались відносини з поставки товару, врегульовані § 1 та § 3 Глави 54 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положеннями частини 1 статті 693 ЦК України унормовано, що якщо договором установлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, установлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, у строк визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар в установлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, умовою застосування частини 2 статті 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. В разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: у формі звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і в формі пред`явлення через суд вимоги в визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з вимогами про повернення коштів сплачених у рахунок товару, що не був своєчасно поставлений, в формі листів-вимог №08 від 18.02.2020 (отриманого відповідачем 28.02.2020, номер поштового відправлення 673) та повторно за №15 від 23.03.2020 (номер поштового відправлення №171).

З урахуванням наведеного, суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 250250грн попередньої оплати за договором поставки №2803/2019 від 28.03.2019 (припинений 31.12.2020) є правомірними, обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його в строк, установлений Договором.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення в сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 ЦК України.

За змістом частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За частиною 4 статті 231 ГК України, в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній визначеній грошовій сумі, або в відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 9.3. Договору сторони погодили, що в випадку поставки неякісного товару чи його непоставки Постачальник сплачує Покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожний день прострочки. У разі прострочки поставки товару більше ніж на 30 календарних днів, Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 10% від вартості товару та трьох відсотків річних за користування грошовими коштами, інфляційні збитки.

Позивач, керуючись вказаними умовами Договору, в межах даного спору заявив до стягнення з відповідача за порушення зобов`язань по поставці товару (негрошове зобов`язання) 35431,57грн пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 16.12.2019 по 05.10.2020 та 50050грн штрафу за прострочку поставки товару понад 30 календарних днів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За визначенням статей 549 та 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто порядок нарахування пені та штрафу як форми неустойки має відмінний характер нарахування.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Тобто, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка в формі пені та штрафу, що мають відмінний порядок нарахування, визначений частинами 2 та 3 статті 549 ЦК України.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, так як відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як форми її сплати.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постановах: від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем договірних зобов`язань по своєчасній поставці товару, вартість якого оплачена на умовах 100% попередньої оплати, провівши перерахунок заявлених до стягнення сум пені та сум штрафу, з огляду на встановлений судом період прострочення, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення пені в сумі 11173,12грн за період з 17.12.2019 по 18.02.2020 та штрафу в сумі 25025грн (10% від вартості товару) (за прострочення негрошового зобов`язання по поставці товару понад 30 календарних днів).

Судом відмовлено в частині стягнення пені в сумі 24258,45грн за безпідставністю, оскільки як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання по поставці спірного товару припинилось 19.02.2020 відповідно до першого листа-вимоги позивача №08 від 18.02.2020 щодо повернення суми попередньої оплати за товар, обумовлений договором №2803/2019 (частина 2 статті 693 ЦК України передбачає альтернативну поведінку покупця, яким сплачено попередню оплату, в разі порушення іншою стороною зобов`язання з поставки такого товару). Враховано, що позивачем невірно визначено дату, починаючи з якої зобов`язання по поставці товару порушено відповідачем (виконання прострочено з 17.12.2019, замість 16.12.2019).

Одночасно судом відмовлено в частині стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання по поставці товару на суму 25025грн за безпідставністю, оскільки позивачем неправомірно вдвічі завищено розмір штрафу, погоджений п.9.3. Договору на рівні 10% від вартості товару (250250 х 10%).

У межах даного позову також заявлено вимогу про стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат у сумі 3003грн за період січень - серпень 2020 року та 6052,03грн трьох відсотків річних за період з 16.12.2019 по 05.10.2020.

За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду висловленою в постанові від 11.04.2018 року в справі №758/1303/15-ц.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційних нарахувань, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі N910/19094/17, від 11.05.2018 у справі N922/3087/17).

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, за висновком суду, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, зокрема наявність грошових зобов`язань відповідача щодо повернення позивачу попередньої оплати за непоставлений товар, на спірні правовідносини поширюється дія положень частини 2 статті 625 ЦК України, за якою боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц за наслідками неоднакового застосування норми права в подібних правовідносинах.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем не виконано грошове зобов`язання перед позивачем з повернення попередньої оплати за вимогою останнього (лист №08 від 18.02.2020), суд дійшов висновку, що в позивача виникло право на нарахування відповідачу інфляційних втрат та трьох відсотків річних та відповідно право вимоги їх сплати.

При цьому, за висновком суду, позивачем невірно визначено момент з якого зобов`язання відповідача з повернення попередньої оплати є порушеним.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 693 ЦК України саме позивач обирає варіант правової поведінки відповідача, в разі порушення останнім зобов`язань з поставки товару. Листом №08 від 18.02.2019 позивач просив відповідача протягом трьох днів, з дня отримання цієї вимоги, повернути оплату за обумовлений договором №2803/2019 товар. Даний лист-вимогу отримано відповідачем 28.02.2020 (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №673), тобто граничний строк по поверненню попередньої оплати настав 02.03.2020 (зобов`язання з повернення попередньої оплати прострочено з 03.03.2020).

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що правомірним є нарахування та стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних починаючи з 03.03.2020, оскільки матеріалами справи підтверджується, що на вказану дату грошове зобов`язання відповідача з повернення попередньої оплати настало. Відтак здійснивши перерахунок у цій частині вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 4451,17грн за період з 03.03.2020 по 05.10.2020 та в частині стягнення інфляційних втрат у межах заявлених вимог у сумі 3003грн у період з березня по серпень 2020 року.

Судом відмовлено в частині стягнення трьох відсотків річних у сумі 1600,86грн за безпідставністю, оскільки позивачем невірно визначено дату, з якої грошове зобов`язання з повернення попередньої оплати за Договором є простроченим.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач проти заявленого позову не заперечив. Доказів належного виконання зобов`язань перед позивачем щодо поставки оплаченого на умовах 100% попередньої оплати товару та/або повернення суми попередньої оплати за вказаний товар до суду не надав.

Враховуючи, що в обумовлені Договором строки відповідач спірний товар не поставив та в порушення положень частини 2 статті 693 ЦК України на вимогу позивача отримані кошти в якості попередньої оплати за непоставлений вчасно товар не повернув, суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши аргументи позивача, за відсутності мотивованих заперечень відповідача, задовольнив позов у частині стягнення 250250грн суми попередньої оплати, 11173,12грн пені та 25025грн штрафу за непоставку товару в установлені Договором строки, 4451,17грн трьох відсотків річних та 3003грн інфляційних втрат за порушення грошових зобов`язань по поверненню попередньої оплати.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (1); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2).

За статтею 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), що подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами частини 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 3 - 6 статті 126 ГПК України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

Виходячи з аналізу вказаних статей для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати критерії складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг, кваліфікації і досвіду адвоката, ціну позову, керуватися принципами розумності та справедливості.

У позовній заяві позивач повідомив, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в межах даної справи становить 15000грн. На підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу надав до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги б/н від 08.09.2020, укладений між ТОВ «Фрут Екс» та Адвокатським бюро «Маковій та партнери», ордер серії КС №758550, виданий 08.09.2020, а також платіжне доручення від 14.09.2020 на суму 15000грн.

Європейський суд з прав людини в справі East/WestAllianceLimited проти України зазначив, що угода щодо гонорару адвоката не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Тобто, судові витрати на професійну правничу допомогу повинні бути фактичними, неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Господарський суд, беручи до уваги ступінь складності справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, керуючись частиною 4 статті 129 ГПК України, за відсутності мотивованих заперечень відповідача, вирішив покласти на останнього відшкодування документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 12786грн.

Згідно з частиною 1 статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з огляду на те, що позов підлягає частковому задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4408,44грн покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 126, 129, частиною 2 статті 178, статтями 202, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрут Екс» (вул. Броварська, 54Б, с. Требухів, Броварський район, Київська область, 07454, ) до Фермерського господарства «Ніжин Агроінвест» (вул. 3-й мікрорайон, буд. 9А, кв. 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, ) про стягнення 344786,60грн задовольнити частково.

2. Стягнути Фермерського господарства «Ніжин Агроінвест» (вул. 3-й мікрорайон, буд. 9А, кв. 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрут Екс» (вул. Броварська, 54Б, с. Требухів, Броварський район, Київська область, 07454, ) 250250грн попередньої оплати, 11173,12грн пені, 25025грн штрафу, 3003грн інфляційних втрат, 4451,17грн трьох відсотків річних, 12786грн витрат на правову допомогу та 4408,44грн судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 14.01.2021.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко