ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/69/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Черненка О.В.,

представників учасників справи:

позивача: Шубак М.І.,

відповідача: Макарова А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020

(головуючий - Калатай Н.Ф., судді Пономаренко Є.Ю., Поляк О.І.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020

(суддя Чинчин О.В.)

у справі №910/69/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" (далі - Позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Відповідач) про визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору №4Л16028Г від 31.10.2016 (далі - Кредитний договір).

2. Позов мотивований посиланням на положення статей 203, 215, 230 Цивільного кодексу України. Позивач вважає, що Відповідач спонукав його до укладення Кредитного договору з метою виконання плану ініційованої Національним банком України трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля Відповідача, ввівши в оману щодо існування у Відповідача договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями попередніх боржників у розмірі, що суттєво перевищував розмір заборгованості за кредитом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2020, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020, у позові відмовлено повністю.

4. Судові рішення мотивовані тим, що Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які є підставами для визнання недійсним Кредитного договору відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України. За висновком судів першої та апеляційної інстанцій, Позивач не довів вчинення Відповідачем певних винних, навмисних дій, які свідчили б про намагання запевнити Позивача про такі властивості й наслідки Кредитного договору, які насправді наступити не можуть. Також суди дійшли висновку про недоведеність та необґрунтованість твердження Позивача про відсутність у Відповідача будь-яких договорів забезпечення виконання зобов`язань відповідних попередніх боржників.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

5. Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення про задоволення позову.

6. Касаційна скарга мотивована наявністю підстави для касаційного оскарження зазначених судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

7. Позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах стосовно визнання договору недійсним у випадку, якщо сторона правочину в тексті договорів, які укладалися одночасно з оспорюваним, повідомила недостовірні відомості щодо наявності забезпечення договору.

8. Позивач вважає, що Відповідач ввів його в оману під час укладення Кредитного договору та пов`язаних з ним договорів поруки, запевнивши в тому, що зобов`язання первісних боржників перед Відповідачем з повернення грошових коштів є забезпеченими заставою (іпотекою). Наявність або відсутність договорів застави (іпотеки), які укладені за участі Відповідача, були істотною обставиною, якою Позивач керувався при укладенні Кредитного договору.

9. Також Позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах стосовно зазначення у відзиві вказівки на незгоду відповідача з обставиною, на якій ґрунтуються позовні вимоги.

10. Позивач зазначає, що відзив Відповідача не містить будь-якої згадки про подальше заперечення тверджень Позивача про відсутність забезпечення первісних кредитних договорів.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

11. Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить у задоволенні скарги відмовити, оскільки Позивач не довів наявності підстав для скасування законних та обґрунтованих рішень судів попередніх інстанцій.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

12. 24 жовтня 2016 року Позивач склав заявку на отримання кредиту в сумі ,00 грн, в якій зазначено джерела погашення - за рахунок основної діяльності; а також техніко-економічне обґрунтування повернення кредитних коштів, згідно з яким кредит у сумі ,00 грн, нараховані за ним відсотки і комісії планується погашати за рахунок коштів, що залишаються в розпорядженні Позивача.

13. Загальні збори засновників (учасників) Позивача ухвалили рішення, оформлене протоколом №30/10/2016-1 від 30.10.2016, про укладення з Відповідачем кредитного договору з лімітом ,00 грн. У вказаному рішенні відсутні жодні посилання щодо необхідності укладення кредитного договору чи договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу або отримання у власність Позивачем майна, переданого в якості забезпечення за кредитами інших боржників, а також жодні зазначення про таке майно (його оцінку, наявність тощо) та про трансформацію кредитного портфелю банку.

14. 31 жовтня 2016 року між сторонами у справі укладений Кредитний договір, за умовами якого Відповідач (банк) за наявності вільних коштів зобов`язався надати Позивачу (позичальник) кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом ,00 грн для фінансування поточної діяльності в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни з терміном повернення кредиту - 24 жовтня 2024 року.

15. Позичальник зобов`язався використовувати кредит на цілі, зазначені в пункті 1.1 Кредитного договору, сплатити відсотки за користування кредитом, повернути кредит в строки/терміни, встановлені договором (п.п. 2.2.1 - 2.2.2 Кредитного договору).

16. Згідно з пунктом 6.1 Кредитний договір у частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.

17. Відповідно до умов пункту 7.9 Кредитного договору з боку Позивача Кредитний договір підписаний електронним цифровим підписом керівника товариства - Житкевич М.В. та скріплений електронною печаткою Позивача.

18. Водночас жоден пункт Кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення договорів поруки тощо.

19. На виконання Кредитного договору Позивач отримав грошові кошти в загальній сумі ,75 грн, у тому числі: за платіжним дорученням №4011 від 09.11.2016 - 171976877,98 грн, за платіжним дорученням №48 від 01.11.2016 - ,31 грн, за платіжним дорученням №4011 від 07.11.2016 - ,46 грн.

20. Також між Позивачем (поручитель) та Відповідачем (кредитор) укладено вісім ідентичних за змістом договорів поруки, предметом яких є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання третіми особами (ТОВ "Аякс", ТОВ "Дельта нова", ТОВ "Хастром", ТОВ "Торговий дім Харківський жиркомбінат", ТОВ "Катанга", ТОВ "Оптімус Ойл", ТОВ "Тарвін", ТОВ "Тенак", далі - Боржники) своїх зобов`язань за укладеними з Відповідачем кредитними договорами з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору, а саме договори поруки №4А11494И/П від 04.11.2016, №4О16007Д/П від 04.11.2016, №4Х14309И/П від 31.10.2016, №4Х16006Д/П від 04.11.2016, №4К14306И/П від 31.10.2016, №4О14312И/П від 31.10.2016, №4Т14304И/П від 31.10.2016, № 4Т13585И/П від 08.11.2016 (далі - Договори поруки).

21. Відповідно до умов Договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору (п.п. 2 Договорів поруки).

22. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору (п.п. 4 Договорів поруки).

23. У випадку невиконання боржником обов`язку пункту 1 Договору поруки кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання (п.п. 5 Договору поруки). Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 Договору поруки (п.п. 6 Договорів поруки).

24. У випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 Договору поруки кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору (п.п. 7 Договору поруки).

25. До поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання (п.п. 8 Договору поруки).

26. Кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором (п.п. 10 Договорів поруки).

27. Позивач надав до матеріалів справи копії платіжних доручень №№49-55 від 01.11.2016, №№4008-4010 від 07.11.2016, №№4012-4015 від 09.11.2016, в яких у графі "призначення платежу" вказано виконання зобов`язань за відповідними кредитними договорами відповідно до Договорів поруки.

28. У подальшому Позивач звертався до суду з позовами про розірвання (у зв`язку з істотним порушенням умов) Договорів поруки (справи №910/21146/17, №910/10236/18, №910/21144/17, №910/21148/17, №910/190/18, №910/203/18, №910/10567/18). Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що через невиконання Боржниками своїх грошових зобов`язань перед кредитором за кредитними договорами, Позивач як поручитель за Договорами поруки погасив заборгованість Боржників перед кредитором з кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, проте банк всупереч умовам Договорів поруки не виконав зобов`язання з передачі Позивачу належним чином засвідчених копій, що підтверджують обов`язки Боржників за кредитними договорами.

29. Судовими рішеннями у вказаних справах у задоволенні позовів відмовлено, зокрема, з підстав відсутності належних та допустимих доказів у підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами та того, що за рахунок сплачених позивачем коштів було в повному обсязі погашено заборгованість боржників за кредитними договорами.

30. Крім того, судовими рішеннями в справах №910/20552/17, №910/18334/17, №910/3570/18, №910/3740/18, №910/3736/18, №910/18358/17 відмовлено в задоволенні позовних вимог Позивача про зобов`язання Відповідача передати Позивачу документи, що підтверджують перехід до позивача права вимоги до позичальників за кредитними договорами. Суди дійшли висновку, зокрема, що Позивач не довів виконання зобов`язання замість боржників у повному обсязі, тобто не довів розмірів заборгованості позичальників за кредитними договорами станом на дату здійснення платежу.

Позиція Верховного Суду

31. Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

32. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

33. Зокрема, правочинами із вадами волі є ті, в яких внутрішня воля сторони сформувалась невірно під впливом обману. Відповідно до положень частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

34. З аналізу наведеної норми вбачається, що заявлені на її підставі позовні вимоги можуть бути задоволені лише за умови доведеності позивачем трьох складових: самого факту обману; умислу відповідача щодо введення в оману; а також істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

35. Під обманом необхідно розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

36. Водночас за змістом частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України істотне значення надається обставинам щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

37. Оскільки під час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій Позивач не довів шляхом подання належних та допустимих доказів факту введення його в оману Відповідачем, Суд погоджується з висновком про відсутність правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

38. Суд враховує, що дослідивши надані учасниками справи докази, суди попередніх інстанцій встановили відсутність підстав для висновку про вчинення Відповідачем певних винних, навмисних дій, які б свідчили про намагання запевнити Позивача про такі властивості й наслідки Кредитного договору, які насправді наступити не можуть, повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, чи замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

39. Зокрема, згідно з встановленими судами обставинами метою кредитування Позивача було визначено фінансування його поточної діяльності, а надані Позивачем заявка на отримання кредиту, техніко-економічне обґрунтування повернення кредитних коштів та умови Кредитного договору не містять жодних посилань на трансформацію кредитного портфелю Відповідача, необхідність укладення Договорів поруки та інші обставини, які Позивач зазначає в обґрунтування позовних вимог.

40. При цьому з огляду встановлені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи Суд не приймає до уваги аргументи Позивача, які стосуються переоцінки судом касаційної інстанції доказів та встановлення інших обставин, ніж встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

41. Суд звертає увагу, що Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування положень статті 230 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові від 02.12.2020 у справі №910/60/20, однак враховує, що в цій справі Позивач також посилається на відсутність висновку суду касаційної інстанції щодо питання застосування положень частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

42. За вимогами зазначеної норми, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

43. Проте Суд відхиляє доводи Відповідача про те, що Відповідач не зазначив у відзиві про незгоду з твердженнями Позивача щодо відсутності договорів застави (іпотеки), які забезпечують первісні кредитні договори. Наведені доводи Відповідача спростовуються змістом відзиву Відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що всі наведені твердження та обґрунтування Позивача не відповідають дійсності та приписам чинного законодавства України. Отже, посилання Відповідача на положення частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України є безпідставним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

44. Звертаючись з касаційною скаргою, Позивач не довів неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права до встановлених судами обставин, не спростував висновки судів щодо відмови в задоволенні позову.

45. Зважаючи на викладене, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних рішення і постанови.

Розподіл судових витрат

46. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк-Сіті" відмовити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 у справі №910/69/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Кролевець

Судді О. Баранець

В. Студенець