ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2021 р. Справа№ 910/9723/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Владимиренко С.В.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 18.01.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020

у справі №910/9723/20 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Колоннейд Україна"

до Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО"

про стягнення 15 602,81 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

07.07.2020 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Колоннейд Україна" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" (надалі - відповідач) про стягнення страхового відшкодування в сумі 15 602,81 грн.

Позов мотивовано тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування автотранспорту від 07.11.2018 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування автомобіля марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки Volvo XC70, державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , яким скоєно ДТП, застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АМ/5473503), а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

В якості правових підстав позову позивач посилається на ч. 1 ст. 16, ст.20, ч. 1 ст. 25, ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 512, 514, 1192 ЦК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі №910/9723/20 позов задоволено, стягнуто з Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Колоннейд Україна" суму страхового відшкодування в розмірі 15 602 грн 81 коп., 2 102 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування у задоволеній частині. Суд прийшов до висновку, що відповідачем безпідставно застосовано коефіцієнт зносу в розмірі 0,5802 при здійсненні розрахунку збитку пошкодженого автомобіля, що стало наслідком неправомірної виплати не повної суми страхового відшкодування позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Страхова компанія "ІНГО" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі №910/9723/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач просить запинити дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у даній справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Скаржник наполягає, що при здійсненні розрахунку страхового відшкодування, необхідно застосовувати коефіцієнт зносу, з посиланням на п. 7.38, 7.39. Методики.

Крім того, відповідач стверджує, що наявний у справі звіт про оцінку вартості матеріального збитку №146-12-18 від 17.12.2018 не може прийматись судом до уваги, як доказ у справі, оскільки на замовлення ПрАТ "СК "Колоннейд Україна" його виконано ТОВ "ІНТЕР ТЕХ СЕРВІС МОТОРС", представник якого (Хмелюк О.В.) здійснює представництво інтересів позивача у даній справі. Вказує, що представник Хмелюк О.В., який є працівником ТОВ "ІНТЕР ТЕХ СЕРВІС МОТОРС", не має процесуального права бути представником позивача, в тому числі подавати позову заяву, відповідь на відзив, тощо. При цьому, посилається на те, що не може бути представником у суді особа, яка бере участь у справі в тому числі, як експерт.

Клопотання.

17.12.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, а саме: рецензію від 04.12.2020 на звіт про оцінку майна «Про оцінку матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу №146-12-18 від 17.12.2018». Скаржник стверджує, що звіт про оцінку матеріального збитку не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, тому не може бути належним доказом у справі, з огляду на допущенні порушення оцінювачем Гончаруком М.В. , що визначені рецензентами. Тому посилаючись на ч. 3 ст. 269 ГПК України скаржик просить суд апеляційної інстанції прийняти рецензію до уваги.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2020, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Владимиренко С.В., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі №910/9723/20. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 18.01.2021 о 14:20 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 11.01.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 11.01.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Позивач звернув увагу на те, що пошкоджений автомобіль не мав строку експлуатації більше 7 років, тому у відповідності до п. 7.38 Методики коефіцієнт фізичного зносу не застосовується. Позивач зазначив, що під час відновлювальних робіт використовуються нові деталі, вузли, агрегати, а не такі що мали таку ж ступінь зносу, як на момент пошкодження автомобіля, тому відсутні підстави застосування п. 7.39 Методики.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 18.01.2021 з`явився представник відповідача.

Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.

Колегією суддів враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (з подальшими змінами) з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу з 12.03.2020 по 31.12.2020 на всій території України встановлено карантин та запроваджено обмежувальні заходи.

В той же час, за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 18.01.2021 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, ураховуючи те, що від учасників справи не надходило будь-яких заяв чи клопотань, зокрема щодо відкладення розгляду справи, заслухавши думку присутнього представника скаржника, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

З постанови Оболонського районного суду м. Києва від 07.02.2019 у справі №756/16541/18 вбачається, що 04.12.2018 о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_1 по пр. Героїв Сталінграда у м. Києві, керуючи транспортним засобом марки Volvo XC70, державний номер НОМЕР_2 в порушення вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з автомобілем марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Даною постановою водія ОСОБА_1 визнано винним за вчинене правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього штраф у розмірі 340,00 грн в дохід держави.

Автомобіль марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , застрахований Приватним підприємством "Еврофуд Маркет" (страхувальник) у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Колоннейд Україна" на підставі договору добровільного страхування автотранспорту № CAS 0042340 від 07.11.2018.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку №146-12-18 від 17.12.2018 вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 становить 49 751,61 грн без ПДВ.

Відповідно до наряду - замовлення № 12/12 від 12.12.2018 СТО ОСОБА_3. вартість замовлення на ремонтні роботи пошкодженого ТЗ склала 45 892,00 грн.

За страховим випадком позивачем складено страховий акт № від 07.02.2019, а також розраховано суму страхового відшкодування.

Вказаним страховим актом позивачем визнано подію страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в загальному розмірі 42 524,00 грн (45 892,00 грн - франшизи у розмірі 3 350,00 грн).

Матеріали справи свідчать, що кошти в розмірі 42 542,00 грн були перераховані страховиком (позивачем) на рахунок ОСОБА_3 згідно платіжного доручення № 500162985 від 12.02.2019.

Згідно наданої інформації Моторного (транспортного) страхового бюро України вбачається, що цивільна відповідальність автомобіля марки Volvo XC70, державний номер НОМЕР_2 відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5473503 застрахована у Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО".

Відповідно до умов договору (полісу) №АМ/5473503 ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну визначено в розмірі 100 000,00 грн та розмір франшизи не визначено.

06.05.2019 ТОВ "ІНТЕР ТЕХ CEPBIC МОТОРС" в інтересах позивача було направлено на адресу відповідача претензію претензією вих. № RL26370 від 06.05.2019, відповідно до якої просив сплатити 42 542,00 грн на користь ПрАТ "СК "Колоннейд Україна" на розрахунковий рахунок зазначений в вказаній претензії

Відповідач вимогу виконав частково в розмірі 26 939,19 грн відповідно до платіжного доручення №8158 від 27.06.2019, врахувавши коефіцієнт фізичного зносу складових автомобіля, який на його думку становить 0,5802, оскільки КТЗ відновлювався ремонтом.

Часткова виплата відповідачем в добровільному порядку суми страхового відшкодування, слугувала підставою для звернення позивачем за захистом своїх прав до суду про стягнення страхового відшкодування в сумі 15 602,81 грн.

Позвач стверджує, що значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіля приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п.7.38 Методики строків, а також відсутні винятки відповідно до п. 7.39 Методики.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Предметом розгляду даної справи є спір між двома страховими компаніями щодо розміру відшкодування витрат, понесених у зв`язку з виплатою коштів страхувальнику за договором добровільного страхування наземного транспорту.

Фактично спір у даній справі зводиться до наявності правових підстав застосування у даному випадку коефіцієнту фізичного зносу при розрахунку страхового відшкодування.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

В ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до особи відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, у постанові від 02.04.2018 у справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Volvo XC70, державний номер НОМЕР_2 , яким скоєно ДТП, застрахована у відповідача згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5473503, то відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

Якщо дії третьої особи, якими страхувальнику спричинені збитки, є страховим випадком, то у такого потерпілого (страхувальника за договором страхування) є дві можливості відшкодування шкоди: за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди; за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування. Право вибору належить самому потерпілому.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі є суброгацією.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала транспортного засобу автомобіль марки Volvo XC70, державний номер НОМЕР_2 встановлена у судовому порядку.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідачу було надіслано претензію № R/L26370 від 06.05.2019, в якій міститься вимога перерахувати на рахунок позивача страхове відшкодування в сумі 42 542,00 грн. Дана претензія отримана відповідачем 13.05.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 640.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідачем згідно платіжного доручення №8158 від 27.06.2019 було сплачено позивачу суму страхового відшкодування частково в розмірі 26 939,19 грн.

Вказана сума обґрунтована тим, що відповідачем згідно розрахунку № 1836067 від 19.06.2019 при визначені вартості матеріального збитку пошкодженого автомобіля в розмірі 26 939,19 грн враховано, що середньорічний нормативний пробіг для КТЗ даного типу складає 22,60 тис. км; фактичний же середньорічний пробіг становить 43,75 тис. км. Також зазначено, що КТЗ відновлювався ремонтом. Відтак, відповідачем застосовано коефіцієнт зносу, який за розрахунком складає 0,5802.

У доводах апеляційного оскарження відповідач також продовжував стверджувати на необхідності застосування коефіцієнту зносу, з посиланням на п.п. 7.38, 7.39. Методики.

Досліджуючи розмір страхового відшкодування, судом першої інстанції вірно встановлено, що значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіля марки Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки як вбачається зі звіту наданого позивачем та розрахунку відповідача № 1836067 строк експлуатації пошкодженого автомобіля становить 6,42 років, тобто, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди - 04.12.2018, строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п.7.38 Методики строків (7 років - для інших легкових КТЗ).

Між тим, судом першої інстанції також правомірно відхилено твердження відповідача щодо необхідності застосування п. 7.39. Методики, зважаючи на наступне.

Так, відповідно до п. 7.39. Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є:

а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний);

б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації;

в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4, зокрема автомобіль легковий, експлуатувався в режимі таксі, що передбачає надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку.

З`ясовуючи дане питання судом встановлено, що зі звіту наданого позивачем та розрахунку відповідача № 1836067 вбачається, що загальний пробіг пошкодженого автомобіля становить 280 884 км, а отже середньомісячний пробіг автомобіля, виходячи з наступного розрахунку 280 884 км : 6,42 років експлуатації, становить 43 751,4 км (43,75 тис. км).

При цьому у розрахунку відповідача зазначено, що середньорічний нормативний пробіг для КТЗ даного типу складає 22,60 тис. км. Таким чином, якщо приймати до уваги положення пп. а) п. 7.39 Методики, то коефіцієнт зносу застосовувався якби фактичний середньомісячний пробіг пошкодженого автомобіля становив 45,2 тис. км (22,60 тис. км х 2), що в даному випадку не мало місця.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів також не приймає посилання відповідача на те, що пошкоджений транспортний засіб відновлювався саме ремонтом складових частини кузова, кабіни, рами, оскільки відповідачем не доведено вказане твердження належними та допустимими доказами, а витяг з AudaНistory не є належним та допустимим доказом на підтвердження його доводів за відсутності інших первинних документів, тому відсутні підстави для застосування коефіцієнту зносу, що передбачено пп. б) п. 7.39 Методики.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем безпідставно застосовано коефіцієнт зносу в розмірі 0,5802 при здійсненні розрахунку збитку пошкодженого автомобіля, що стало наслідком неправомірної виплати не повної суми страхового відшкодування позивачу.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Оскільки умовами полісу № АМ/547350 розмір франшизи не встановлено, страхове відшкодування не підлягає зменшенню.

Враховуючи вищезазначене, з огляду на те, що відповідач не довів факт того, що шкоду транспортному засобу автомобіля Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_1 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія, та беручи до уваги те, що розмір збитків розраховується виходячи із вартості виплаченого відшкодування, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування підлягають задоволенню повністю в розмірі 15 602,81 грн.

Серед іншого, у доводах апеляційної скарги відповідач посилається на те, що наявний у справі звіт про оцінку вартості матеріального збитку №146-12-18 від 17.12.2018 не може прийматись судом до уваги, як доказ у справі, оскільки на замовлення ПрАТ "СК "Колоннейд Україна" його виконано ТОВ "ІНТЕР ТЕХ СЕРВІС МОТОРС", представник якого (Хмелюк О.В.) здійснює представництво інтересів позивача у даній справі.

З аналогічних підстав скаржник вважає, що представник Хмелюк О.В., який є працівником ТОВ "ІНТЕР ТЕХ СЕРВІС МОТОРС", не має процесуального права бути представником позивача, в тому числі подавати позову заяву, відповідь на відзив, тощо.

Ці аргументи обґрунтовані тим, що не може бути представником у суді особа, яка бере участь у справі в тому числі, як експерт.

Колегія суддів названі доводи не приймає до уваги, оскільки як свідчать матеріали справи, звіт про оцінку вартості матеріального збитку №146-12-18, складений 17.12.2018 суб`єктом оціночної діяльності - оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Тех Сервіс Моторс" (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №856/16, виданий Фондом державного майна України 31.10.2016), експертом Гончаруком Миколою Вікторовичем (свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №5271 від 08.09.2007).

Положеннями статті 59 ГПК України визначено, що не може бути представником в суді особа, яка бере участь у справі зокрема, як експерт.

Аналізуючи зазначені норми процесуального закону, а також, враховуючи те, що звіт про оцінку вартості матеріального збитку виконаний експертом Гончаруком М.В., а представником позивача у цій справі є

Хмелюк О.В., який дів на підставі довіреності від 23.08.2019 (а.с. 26), то вищеназвані аргументи скаржника про неприйнятність звіту, як доказу у справі з підстав того, що Хмелюк О.В. є працівником ТОВ "Інтер Тех Сервіс Моторс" і не може бути представником у цій справі, є помилковими.

17.12.2020 через канцелярію суду надійшло клопотання відповідача про долучення додаткових доказів, а саме: рецензії звіту про оцінку майна «Про оцінку матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу №146-12-18 від 17.12.2018», що датована від 04.12.2020.

Посилаючись на рецензію, скаржник стверджує, що звіт про оцінку матеріального збитку не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, тому звіт не може бути належним доказом у справі, з огляду на допущенні порушення оцінювачем Гончаруком М.В., визначені рецензентами.

Скаржник стверджує, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України даний доказ відповідачем не було надано суду першої інстанції з причин того, що відповідач отримав його 14.12.2020, тобто вже після відкриття апеляційного провадження у справі, через завантаженість експертів ГО «Всеукраїнське об`єднання «Українське товариство оцінювачів».

Щодо даного клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити, зокрема, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

У відповідності до п. 2 ст. 164 ГПК України при поданні позовної заяви позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та у відповідності до п. 3 ст. 164 ГПК України у разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

Матеріали справи не містять доказів подання разом із позовною заявою долучених позивачем додаткових доказів. Також матеріали справи не містять заяв позивача про посилання на докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).

У відповідності до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами частини третьої статті 269 ГПК докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі № 906/612/17, від 22.08.2018 у справі № 910/19776/17, від 05.12.2018 у справі № 910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Таким чином, Господарський процесуальний кодекс допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції прийняв судове рішення, а заявник апеляційної скарги просить долучити до апеляційної скарги матеріали дослідження (у даному випадку рецензію), який виготовлено на його замовлення після вирішення справи судом першої інстанції. Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не повідомляв суд про неможливість надання рецензії, в тому числі, з посиланням завантаженість експертів ГО «Всеукраїнське об`єднання «Українське товариство оцінювачів».

До того ж, у рецензії міститься інформація про те, що рецензування звіту проведено на підставі листа №2159/1 відповідача, датованого від 03.09.2020, тобто ще до прийняття рішення судом першої інстанції.

Відтак, саме лише посилання скаржника на ч. 3 ст. 269 ГПК України, як підставу прийняття доказу на стадії апеляційного провадження не є достатнім, оскільки відповідно до вимог ч. 1, 4 ст. 80, п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України вказані докази позивач мав би надати суду, ще під час подання позовної заяви та/або повинен був повідомити суд та зазначити, що вказаний доказ, ним не може бути подано, причини цього, а також навести докази, які підтверджують, що позивач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Таким чином, відповідачем не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції рецензії звіту про оцінку майна, яку просить долучити до справи на стадії апеляційного розгляду згідно з клопотанням від 15.12.2020 №3592, як не надано і доказів неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Так, у справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19.

Отже, у задоволені клопотання відповідача від 15.12.2020 про долучення додаткових доказів слід відмовити; рецензія звіту про оцінку майна від 04.12.2020 колегією суддів до розгляду не приймається.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при дослідженні доводів відповідача щодо застосування коефіцієнту зносу з посиланням на п.п. 7.38, 7.39. Методики, взяв до уваги не тільки показники, вказані у звіті про оцінку вартості матеріального збитку від 07.12.2018, а й відомості у розрахунку від 19.06.2019 №1836067, який надав відповідач.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Водночас, зазначаючи про порушення судом норм процесуального та матеріального права, скаржник вдається до заперечення обставин, установлених судом першої інстанції під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої цим судом оцінки доказів у справі.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Процесуальні права сторін при розгляді справи судом першої інстанції не порушено.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст.276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат, зокрема судового збору, здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі №910/9723/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 19.01.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.В. Владимиренко

І.П. Ходаківська