ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1665/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Земляк А.В.,

за участю представників:

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Добров Р.М.,

від Громадської організації "Одеська обласна група медіації" Фельдман О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020, прийняте суддею Літвіновим С.В. м. Одеса, повний текст складено 08.10.2020,

у справі №916/1665/20

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Громадської організації "Одеська обласна група медіації"

про стягнення 318 058,58 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 р. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Громадської організації "Одеська обласна група медіації", в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 318058,58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, не зважаючи на припинення договірних орендних відносин з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, безпідставно не повернув останньому об`єкт оренди нежитлове приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4, що в силу вимог законодавства є підставою для нарахування Громадській організації "Одеська обласна група медіації" неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за час прострочення.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 15.06.2020 відкрито провадження у справі №916/1665/20.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1665/20 (суддя Літвінов С.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване відсутністю правових підстав для застосування до Громадської організації "Одеська обласна група медіації" відповідальності у вигляді неустойки, нарахованої на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, у зв`язку з недоведеністю позивачем існування обставин, які б свідчили про наявність у відповідача умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди або невчинення останнім дій щодо звільнення нежитлового приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1665/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на помилковості висновку місцевого господарського суду про відсутність вини відповідача у неповерненні останнім позивачу об`єкта оренди за договором оренди нежитлового приміщення №27/60 від 07.04.1999, що припинив свою дію, а саме: нежитлового приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження добросовісної поведінки Громадської організації "Одеська обласна група медіації", зокрема, наміру останньої повернути орендоване майно з дотриманням вимог законодавства. Водночас апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради фактично не мав доступу до вищенаведеного об`єкта нерухомого майна комунальної форми власності до моменту примусового виселення Громадської організації "Одеська обласна група медіації" в межах здійснення виконавчого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу №25/11-1 від 25.11.2020 (вх.№3534/20/Д2 від 26.11.2020) Громадська організація "Одеська обласна група медіації" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. Зокрема, відповідач зауважує на тому, що з дати припинення дії договору оренди нежитлового приміщення №27/60 від 07.04.1999 останній не користується розташованим за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4 нежитловим приміщенням підвалу загальною площею 284,3 кв.м, оскільки звільнив вказаний об`єкт нерухомого майна, при цьому рішення Господарського суду Одеської області від 10.01.2020 у справі №916/2873/19 не містить жодних преюдиційних обставин щодо перебування відповідача у вказаному приміщенні. Крім того, відповідач наголошує на тому, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують відсутність у Громадської організації "Одеська обласна група медіації" умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди, що, в свою чергу, об`єктивно унеможливлює застосування у спірних правовідносинах положень частини другої статті 785 Цивільного кодексу України. Відповідач також стверджує про безпідставність посилання скаржника в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10.04.2018 у справі №910/9328/17, обставини вказаної справи та справи №916/1665/20 не є тотожними.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 11.11.2020 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 30.11.2020 справу №916/1665/20 призначено до розгляду на 11.01.2021 о 12:00.

У судовому засіданні 11.01.2021 представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради апеляційну скаргу підтримав, представник Громадської організації "Одеська обласна група медіації" висловив заперечення проти її задоволення.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належить об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4, який в цілому складається з приміщень загальною площею 284,3 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежилі приміщення підвалу (серії САС №427290 від 07.09.2009), виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

24.09.2009 Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради було проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежилі приміщення підвалу, розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23941773 від 24.09.2009.

07.04.1999 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради ("Орендодавець") та Громадською організацією "Одеська обласна група медіації" ("Орендар") укладено договір оренди нежитлового приміщення №27/60 (далі договір №27/60 від 07.04.1999), відповідно до пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне володіння та користування підвальне приміщення загальною площею 268 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4, з метою розміщення організації.

Згідно з пунктом 1.2 договору №27/60 від 07.04.1999 цей договір діє з 15.03.1999 до 07.04.2002.

В силу пунктів 2.1, 2.2 договору №27/60 від 07.04.1999 вступ Орендаря у володіння та користування приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами договору оренди та акту приймання-передачі вказаного приміщення. Передача приміщення в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником орендованого приміщення залишається територіальна Одеська міська рада.

Орендна плата перераховується Орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції відносно суми орендної плати, визначеної за перший місяць після укладання договору оренди в розмірі 1 грн за все приміщення у рік. Розмір орендної плати також може бути переглянутий на вимогу однієї зі сторін у випадках, передбачених законодавством України (пункти 3.1, 3.3 договору №27/60 від 07.04.1999).

Пунктом 4.6 договору №27/60 від 07.04.1999 передбачено, що Орендар зобов`язується в разі припинення договору оренди повернути Орендодавцеві орендоване приміщення в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду.

У пункті 8.1 договору №27/60 від 07.04.1999 сторони узгодили, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань згідно з договором оренди сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

За умовами пункту 9.2 договору №27/60 від 07.04.1999 зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами протягом 20 днів. Одностороння відмова від виконання договору та внесення змін не допускаються.

Відповідно до пункту 9.6 договору №27/60 від 07.04.1999 дія договору оренди припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку.

Взаємовідносини сторін, неврегульовані цим договором, регламентуються чинним законодавством (пункт 9.7 договору №27/60 від 07.04.1999).

В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до договору №27/60 від 07.04.1999, про що свідчать, зокрема:

-додаткове погодження №1 від 28.05.2001, яким продовжено строк дії договору до 07.04.2007, змінено площу орендованого приміщення з 268 кв.м на 283,6 кв.м. та встановлено річну орендну плату з 01.05.2001 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додаткове погодження б/н від 31.07.2007, яким продовжено строк дії договору до 03.07.2010 та встановлено річну орендну плату у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додаткове погодження б/н від 03.08.2009, яким збільшено площу орендованого приміщення з 283,6 кв.м до 284,3 кв.м та встановлено річну орендну плату з 03.08.2009 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додаткове погодження б/н від 23.05.2011, яким змінено назву Орендодавця на Департамент комунальної власності Одеської міської ради, продовжено строк дії договору до 31.12.2011 та встановлено річну орендну плату з 29.04.2011 по 31.12.2011 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додаткове погодження б/н від 08.05.2012, яким продовжено строк дії договору до 31.12.2012 та встановлено річну орендну плату з 01.01.2012 по 31.12.2012 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додатковий договір №6 від 08.01.2013, яким продовжено строк дії договору до 31.12.2013 та встановлено річну орендну плату з 01.01.2013 по 31.12.2013 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додатковий договір №7 від 25.02.2014, яким продовжено строк дії договору до 31.12.2014 та встановлено річну орендну плату з 01.01.2014 по 31.12.2014 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додатковий договір №8 від 17.01.2015, яким продовжено строк дії договору до 31.12.2015 та встановлено річну орендну плату з 01.01.2015 по 31.12.2015 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додатковий договір №9 від 21.01.2016, яким продовжено строк дії договору до 31.12.2016 та встановлено річну орендну плату з 01.01.2016 по 31.12.2016 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додатковий договір №10 від 23.12.2016, яким продовжено строк дії договору з до 31.12.2017 та встановлено річну орендну плату з 01.01.2017 по 31.12.2017 у сумі 1,20 грн (з урахуванням ПДВ 20%);

-додатковий договір №11 від 22.03.2018, яким продовжено строк дії договору до 31.12.2018 та визначено, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2018 по 31.12.2018 в розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції), а з 01.01.2019 орендну плату, що розрахована на 01.01.2018 та становить 6804,97 грн (без урахування ПДВ та індексу інфляції) і є базовою ставкою орендної плати за місяць.

29.01.2019 комісією у складі працівників Департаменту комунальної власності Одеської міської ради складено акт обстеження нежитлового приміщення комунальної власності, розташованого за адресою: м. Одеса, просп. Гагаріна, 23/4, згідно з яким орендоване на підставі договору №27/60 від 07.04.1999 приміщення підвалу Громадською організацією "Одеська обласна група медіації" тривалий час не використовується, між тим доступ на вказаний об`єкт комісії на надано (у телефонному режимі голова даної громадської організації відмовив у наданні доступу до приміщення).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.01.2020 у справі №916/2873/19, яке набрало законної сили, частково задоволено позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Громадської організації "Одеська обласна група медіації" про стягнення заборгованості у розмірі 74190,77 грн і пені у розмірі 8096,28 грн, розірвання договору оренди та виселення; виселено Громадську організацію "Одеська обласна група медіації" з нежитлового приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, просп. Гагаріна, 23/4, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; закрито провадження у справі №916/2873/19 в частині позовних вимог про стягнення з Громадської організації Одеська обласна група медіації 18,60 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Під час розгляду справи №916/2873/19 судом встановлено, що договір №27/60 від 07.04.1999 припинив свою дію у зв`язку зі спливом строку, на який його було укладено, з 01.01.2019, що зумовило відсутність правових підстав для володіння та користування Громадською організацією "Одеська обласна група медіації" нерухомим майном комунальної форми власності нежитловим приміщенням підвалу загальною площею 284,3 кв.м, розташованим за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4.

На виконання рішення Господарського суду Одеської області від 10.01.2020 у справі №916/2873/19 про виселення Громадської організації "Одеська обласна група медіації" з нежитлового приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, просп. Гагаріна, 23/4, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судом першої інстанції було видано відповідний наказ, з яким позивач звернувся до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у зв`язку з чим державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №61390632.

Відповідно до акту б/н від 21.08.2020, складеного державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №61390632, за результатом виходу за адресою: м. Одеса, просп. Гагаріна, 23/4 ані Громадської організації "Одеська обласна група медіації", ані майна останньої у приміщенні підвалу не виявлено; ключі від приміщення передані представнику Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Даний акт підписаний державним виконавцем і представниками Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Громадської організації "Одеська обласна група медіації", при цьому представник боржника у вказаному акті зазначив про свою незгоду з викладеною в ньому інформацією та зауважив про те, що його заперечення будуть подані додатково.

З огляду на фактичне виконання судового рішення за наказом Господарського суду Одеської області №916/2873/19 від 10.01.2020 державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №61390632 було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 318 058,58 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №27/60 від 07.04.1999, нарахованої за період 01.01.2019-31.05.2020.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд послався на відсутність правових підстав для застосування до Громадської організації "Одеська обласна група медіації" відповідальності у вигляді неустойки, нарахованої на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, у зв`язку з недоведеністю позивачем існування обставин, які б свідчили про наявність у відповідача умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди або невчинення останнім дій щодо звільнення нежитлового приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4.

Колегія суддів не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №27/60 від 07.04.1999 є договором найму (оренди) комунального майна.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Організаційні та майнові відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України "Про оренду державного та комунального майна").

Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Отже, укладений між сторонами договір №27/60 від 07.04.1999 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Аналогічні положення містить частина друга статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17.

З огляду на викладене, у даному спорі не підлягає доведенню встановлений рішенням Господарського суду Одеської області від 10.01.2020 у справі №916/2873/19, яке набрало законної сили, факт припинення з 01.01.2019 договору №27/60 від 07.04.1999 у зв`язку зі спливом строку, на який його було укладено.

Факт припинення договору №27/60 від 07.04.1999 з 01.01.2019 не заперечується жодним учасником справи.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яку позивач визначив як підставу вимог про стягнення неустойки, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 цього Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої наведеною нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.08.2019 у справі №910/13695/18.

Як зазначалося вище, пунктом 4.6 договору №27/60 від 07.04.1999 передбачено, що Орендар зобов`язується в разі припинення договору оренди повернути Орендодавцеві орендоване приміщення в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду.

Таким чином, беручи до уваги те, що договір №27/60 від 07.04.1999 припинив свою дію з 01.01.2019, суд апеляційної інстанції вбачає, що вказаний договір не встановлює орендарю строк на повернення майна, у зв`язку з чим в силу приписів частини першої статті 785 Цивільного кодексу України обов`язок повернути орендоване нерухоме майно виник у відповідача негайно з 01.01.2019, між тим нежитлове приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4, було повернуто позивачу лише 21.08.2020, про що свідчить відповідний акт б/н від 21.08.2020, складений державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №61390632.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що Громадська організація "Одеська обласна група медіації" своєчасно не повернула позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження відсутності своєї вини в несвоєчасному поверненні орендодавцю спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, а саме: покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки, нарахованої за період 01.01.2019-31.05.2020.

Твердження Громадської організації "Одеська обласна група медіації" про припинення користування останньою орендованим майном та звільненням об`єкта оренди від майна організації судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються у зв`язку з тим, що під час розгляду позовних вимог про стягнення неустойки, передбаченої статтею 785 Цивільного кодексу України, відсутня необхідність правової оцінки обставин фактичного користування або некористування відповідачем орендованим майном, оскільки приписи законодавства пов`язують факт виконання зобов`язання щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди з конкретною дією підписанням сторонами договору оренди відповідного акту приймання-передачі, а не з вчиненням орендарем будь-яких інших дій, які свідчать про невикористання орендованих нежитлових приміщень або припинення ним здійснення діяльності у даних приміщеннях, при цьому в силу частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання відповідача на відсутність акту надання приміщення в оренду, складеного при укладенні договору №27/60 від 07.04.1999, колегією суддів оцінюються критично, адже законодавством України необхідність застосування приписів частини другої статті 795 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), підписаним сторонами договору, не ставиться у залежність від факту підписання або непідписання сторонами під час укладення договору найму (оренди) відповідного акту надання приміщення в оренду, тим більше, що факт прийняття Громадською організацією "Одеська обласна група медіації" нежитлового приміщення підвалу загальною площею 284,3 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, проспект Гагаріна, 23/4, у володіння та користування після укладення вищенаведеного договору оренди сторонами фактично не оспорюється та відповідачем не заперечується.

Південно-західним апеляційним господарським судом також не приймаються до уваги доводи Громадської організації "Одеська обласна група медіації" про те, що представник останньої повідомив працівника відділу оренди Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про звільнення об`єкта оренди та залишив ключі від орендованого приміщення підвалу, оскільки, по-перше, у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження вказаних тверджень; по-друге, як вбачається з акту б/н від 21.08.2020, складеного державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження №61390632, ключі від орендованого приміщення були передані представнику позивача за участі державного виконавця лише 21.08.2020, при цьому у колегії суддів відсутні правові підстави не враховувати зазначений акт, адже, незважаючи на те, що він підписаний представником Громадської організації "Одеська обласна група медіації" з відміткою про його незгоду з викладеною в акті інформацією та зауваженням про намір подання додаткових заперечень (такі заперечення у матеріалах справи відсутні), відповідачем взагалі не конкретизовано в чому саме зазначені в акті відомості не відповідають дійсності, при цьому відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження того, що дії державного виконавця, який здійснював оформлення вищевказаного акту б/н від 21.08.2020 за результатами виходу за місцезнаходженням об`єкта оренди, визнані незаконними або протиправними.

Перевіривши наданий позивачем до Господарського суду Одеської області розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №27/60 від 07.04.1999, апеляційний господарський суд вбачає, що вказаний розрахунок проведено неправильно у зв`язку з невірним визначенням вихідних даних, а саме: розміру орендної плати, з огляду на наступне.

Як вбачається з виконаного Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розрахунку неустойки (а.с. 25), зазначена неустойка нарахована за період з 01.01.2019 по 31.05.2020 у сумі 318058,58 грн, при цьому орендна ставка за січень місяць 2019 року визначена у сумі 9055,61 грн, за лютий місяць 2019 року 9144,54 грн, за березень місяць 2019 року 9190,26 грн і т.д.

Між тим відповідно до пункту 3.1 договору №27/60 від 07.04.1999 в редакції додаткового договору №11 від 22.03.2018 річна оренда плата з 01.01.2018 по 31.12.2018 становила 1 грн (без ПДВ).

Отже, при проведенні нарахування неустойки позивачем було безпідставно використано інший розмір орендної плати, ніж був передбачений договором №27/60 від 07.04.1999 в редакції додаткового договору №11 від 22.03.2018.

Колегією суддів враховується, що у додатковому договорі №11 від 22.03.2018 до договору №27/60 від 07.04.1999 сторонами було узгоджено розмір орендної плати на 2019 рік, однак, як зазначалося вище, строк дії договору №27/60 від 07.04.1999 сплив 31.12.2018, у зв`язку з чим не може бути застосований для здійснення нарахувань, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, розмір орендної плати на 2019 рік, адже орендних правовідносин у вказаний період часу вже не існувало. Таким чином, позивач повинен був виконати розрахунок, виходячи з розміру орендної плати, яка була встановлена станом на час припинення договору (31.12.2018), а саме: 1 грн на рік.

Стосовно включення ПДВ до розміру неустойки, нарахованої в порядку статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму, колегія суддів зазначає наступне.

Справляння ПДВ регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України, зокрема, у статті 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.

Податковим кодексом України як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Із системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України вбачається, що ПДВ це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ є додана вартість новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

За частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення не генерує доданої вартості, оскільки не є товаром або послугою, виникнення неустойки не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, її розмір не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування ПДВ за своєю правовою природою як міра відповідальності.

Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається ПДВ, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції в межах визначеного позивачем періоду (01.01.2019-31.05.2020) було проведено власний розрахунок передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення, відповідно до якого розмір такої неустойки складає 2,84 грн (плата за користування річчю за місяць х 2 х 17 місяців, де: плата за користування річчю за місяць 8,33 коп (річна орендна плата (1 грн) / 12 місяців = 8,33 коп), а 17 місяців обраний позивачем період прострочення для нарахування неустойки.

За таких обставин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження сплати відповідачем 2,84 грн неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна за договором №27/60 від 07.04.1999, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову у даній справі.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1665/20 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1665/20 скасувати.

Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Громадської організації "Одеська обласна група медіації" задовольнити частково.

Стягнути з Громадської організації "Одеська обласна група медіації" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 2,84 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 12.01.2021.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук