ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2021 р. Справа№ 910/5009/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Тищенко А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 (суддя Пінчук В. І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа - Гарант "

про стягнення 51 642,99 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Уніка" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа - Гарант" 51 642,99 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що на підставі договору добровільного страхування від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021, внаслідок настання страхової події - дорожньо - транспортної пригоди останнім виплачено страхове відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля "Лексус" (д.н. НОМЕР_1 ), а тому відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Зазначене рішення мотивоване тим, що позивачем не надано доказів порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, зокрема, як встановлено судом, позивач не звертався із заявою до відповідача на виплату страхового відшкодування, а тому відсутні підстави вважати, що його цивільні права порушені. Також суд звернув увагу, що договір добровільного страхування від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021, на підставі якого виплачено страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 52 642,99 грн., на який посилається позивач у позовній заяві - в матеріалах справи відсутній.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» та стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» шкоду у розмірі 51 642,99 грн та судові витрати понесені позивачем.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Заперечуючи проти висновків суду, апелянт наводить судову практику на підтвердження своєї позиції. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень щодо відсутності обов`язку особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика із заявою

20.08.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді:Яковлєв М. Л., Поляк О. І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 поновлено Приватному акціонерному товариство «Страхова компанія «Уніка» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 та відкрито апеляційне провадження у справі №910/5009/20.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

11.09.2020 до канцелярії Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, у якому останній заперечує проти доводів апеляційної скарги та зазначає, що відповідач не порушив прав позивача та наголошує, що позивач не звертався до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування, а отже строк виконання зобов`язання з виплати страхового відшкодування не настав.

25.09.2020 до канцелярії Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив, у яких позивач заперечує проти доводів, наведених відповідачем та наводить судову практику на спростування висновків суду щодо не звернення позивача до відповідача в порядку статті 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/4053/20 від 27.10.2020, у зв`язку з перебуванням судді Поляк О. І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А. І., Яковлєв М. Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 у справі №910/5009/20 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що головуючий суддя Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному з 17.12.2020 по 31.12.2020 та у відпустці з 04.01.2021 по 06.01.2021.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 22.10.2019 р. в м. Дніпро трапилась дорожньо - транспортна пригода, внаслідок якої відбулося зіткнення автомобіля «Лексус» (д.н. НОМЕР_1 ) під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Хюндай» (д.н. НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП були завдані механічні пошкодження автомобілю «Лексус» (д.н. НОМЕР_1 ), який був застрахований у позивача, згідно договору добровільного страхування від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021.

Дорожньо - транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля «Хюндай» (д.н. НОМЕР_2 ) - ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2019 р. № 201/12433/19 (а.с. 40).

Згідно рахунку № СФ-НЗ00043077 від 24.10.2019р. вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Лексус» (д.н. НОМЕР_1 ) становить 52642,99 грн. (а.с.36).

На виконання умов договору добровільного страхування від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021, на який посилається позивач, на підставі заяви страхувальника (а.с. 12), рахунку № СФ-НЗ00043077 від 24.10.2019 р. (а.с.36), розрахунку суми страхового відшкодування, а також на підставі страхового акту від 29.10.2019 р. № 00323475 (а.с. 11) Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» виплатило страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 52642,99 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 28.10.2019 р. № 116071 (а.с.37).

Цивільно - правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай» (д.н. НОМЕР_2 ) за шкоду, завдану майну третіх осіб під час ДТП за участю вказаного автомобіля, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/008189961 (а.с.41) застрахована у відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант», а тому позивач просив суд стягнути з відповідача виплачене страхове відшкодування в розмірі 52 642,99 грн.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Відповідно до частини 2. ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 вказаного кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, оскільки позивач не звертався із заявою до відповідача на виплату страхового відшкодування, а тому відсутні підстави вважати, що його цивільні права порушені.

Крім того, суд відхилив посилання представника позивача на рішення Конституційного Суду України, оскільки подання заяви про виплату страхового відшкодування не є формою досудової вимоги (претензією) та елементом порядку досудового врегулювання спору, а є підставою для реалізації права на отримання страхового відшкодування, за яким у відповідача виникає обов`язок з виплати страхового відшкодування.

Разом з тим, суд звернув увагу, що позивач у позовній заяві посилається на договір добровільного страхування від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021 на підставі якого виплатив страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 52642,99 грн., натомість, в матеріалах справи міститься договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» від 11.01.2018 р. № 005040/4610/0000287 (а.с.15-29), а договір добровільного страхування від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021 в матеріалах справи відсутній.

З огляду на наведені мотиви суд відмовив у задоволенні позову.

З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (надалі - Закон № 1961-IV).

Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія,транспортного засобу, причетного до дорожньо транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15.

За змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5,6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується з доводами апелянта щодо відсутності обов`язку особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика із заявою та щодо того, що дотримання такого порядку не пов`язано з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Відтак, наведеним спростовуються висновки суду першої інстанції щодо того, що оскільки позивач не звертався із заявою до відповідача на виплату страхового відшкодування, то відсутні підстави вважати, що його цивільні права порушені.

Натомість, дослідивши матеріали справи та документи, надані позивачем, на які останній посилається в обгрунтування своїх позовних вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, позивач у позовній заяві посилається на договір добровільного страхування від «10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021», на підставі якого, як він стверджує, виплатив страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 52642,99 грн.

Однак, до позовної заяви додано договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» від 11.01.2018 р. № 005040/4610/0000287 (а.с.15-29).

При цьому, договір добровільного страхування від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021 в матеріалах справи відсутній.

Тобто, з доданих до позовної заяви документів вбачається, що в страховому акті від 29.10.2019 р. № 00323475 (а.с. 11), заяві страхувальника (а.с. 12), платіжному дорученні від 28.10.2019 р. № 116071 (а.с.37) вказано, що страхове відшкодування, про стягнення якого заявлено в межах цієї справи, було здійснене на підставі іншого договору (від 10.01.2019 р. № 005116/4615/0000021) ніж того, що доданий позивачем в обгрунтування позову - договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» від 11.01.2018 р. № 005040/4610/0000287 (а.с.15-29).

Отже, позивачем належними доказами не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав їх недоведеності.

Таким чином, за результатами перегляду оскаржуваного рішення колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

З огляду на викладене, оцінивши обставини у справі в їх сукупності, Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до положень ч. 4 ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню.

При цьому, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позові слід відмовити з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в задоволенні позову на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 у справі №910/5009/20 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа - Гарант " про стягнення 51 642,99 грн. - відмовити повністю.

4. Судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги залишити за Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка".

5. Матеріали справи № 910/5009/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

А.І. Тищенко