ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2021 р. Справа№ 910/2409/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Бовсунівська Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ковальов С.І. (довіреність від 13.01.2021)

від відповідача: Науменко Я.О. (довіреність від 08.12.2020 року)

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР"

на рішення господарського суду міста Києва від 18.06.2020 року

у справі №910/2409/20 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА ОЙЛ"

до товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР"

про стягнення 63232, 12 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ТОВ "ПЛАНЕТА ОЙЛ" (позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до ТОВ "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР" (відповідача) про стягнення заборгованості в розмірі 63 232,12 грн., що складається з 60 068,00 грн. - суми основного боргу, 3% річних - 1695,21 грн. та інфляційних втрат 1468,69 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.06.2020 року позов задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ПЛАНЕТА ОЙЛ" основний борг у сумі 60 068,22 грн., 3% річних у сумі 1690,27 грн., інфляційні втрати у сумі 1466,51 грн. та судовий збір у розмірі 2101,76 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи свідчать про те, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб, за яким позивач взяв на себе обов`язок поставити товар, а відповідач оплатити його, що останнім в повному обсязі здійснено не було, тому виникла заборгованість, у зв`язку невиконанням зобов`язань, також підлягають стягнення 3% річних та інфляційні втрати.

Не погоджуючись з судовим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.06.2020 року по справі №910/2409/20 у повному обсязі та винести нове рішення в якому відмовити повністю в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що між сторонами жодні договори не укладались, більш того, за видатковими накладними №834 від 16.05.2019 та №1009 від 11.06.2019 року відповідач товар не отримував, про що і свідчить відсутні підписи та печатки на зазначених накладних. Стосовно видаткових накладних №306 від 22.02.2019 та № 397 від 11.03.2019 відповідач погоджується, що за ними товар отримував на загальну суму 53 788,22 грн., зазначена суму була частково сплачена в розмірі 24 737,98 грн. тому сума заборгованості складає 29 050,98 грн. Також, апелянт вважає, що обов`язку по сплаті в певний термін не було, оскільки договір не укладався, а позивач не звертався з вимогою про сплату заборгованості, у відповідності до ч.2 ст. 530 ЦК України, тому термін погашення заборгованості не настав, а отже і безпідставно нараховані 3% річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу ТОВ «Будівельна компанія -ВР» та призначено справу до розгляду на 10.11.2020 року.

09.10.2020 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розгляд справи неодноразово відкладався,

В судовому засіданні 18.01.2021 року представник відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач поставив відповідачу автомобільні товари на підставі видаткових накладних:

-№306 від 22.02.2019 року на суму 46 288,22 грн. з урахуванням ПДВ (а.с.15т.1) підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

-№397 від 11.03.2019 року на суму 7 500,00 грн. з урахуванням ПДВ (а.с.16 т.1) підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

-№834 від 16.05.2019 року на суму 27 737,24 грн. з урахуванням ПДВ(а.с.34 т.1) підписаний лише з боку позивача, відповідача підпис відсутній.

-№1009 від 11.06.2019 року на суму 6 280,00 грн. з урахуванням ПДВ (а.с.35 т.1) підписаний лише з боку позивача, відповідача підпис відсутній

Для оплати поставленого товару позивач виставив відповідачу рахунки на загальну суму 84 805,46 грн.:

№351 від 22.02.2019 року на суму 46 288,22 грн. (а.с.17 т.1)

№471 від 11.03.2019 року на суму 7 500,00 грн. (а.с.18 т.1)

№1165 від 11.06.2019 року на суму 6 280,00 грн. (а.с.19 т.1)

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем (відповідно до його банківської виписки) було сплачено частину основного боргу в розміру 24 737,24 за рахунком №971 від 16.05.2019 року з урахуванням ПДВ (а.с.10 т.2), вказаний рахунок відсутній в матеріалах справи, але зазначений у видатковій накладній № 834 від 16.05.2019 року (а.с.34 т.1), на якій відсутній підпис відповідача.

Спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем його зобов`язання з оплати вартості товару поставленого товару. Відповідачем оплата вартості товару здійснено частково в сумі 24 737,24 грн, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 60 068,22 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем належним чином доведено факт поставки товару, а тому відповідач повинен сплатити заборгованість за поставку товару в розмірі 60 068, 22 грн, а також на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 1690 грн. та втрати від інфляції 1 466,51 грн. за неналежне виконання зобов`язань з оплати за поставлений товар.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 174 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з правочинів, господарських договорів та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За правилами ст. ст. 205, 206 ЦК України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі за вибором сторін, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення.

Згідно з положеннями ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони досягли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу у спрощений спосіб шляхом поставки позивачем відповідачу товару згідно із видатковими накладними №306 від 22.02.2019, №397 від 11.03.2019, №1009 від 11.06.2019 та виставленими позивачем рахунків на оплату №351 від 23.02.2019, №471 від 11.03.2019, №1165 від 11.06.2019 (визначені у видаткових накладних як підстава поставки).

Доводи апеляційної скарги, що між сторонами договір не укладався, спростовуються матеріали справи.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, внаслідок укладення між сторонами договору купівлі-продажу у спрощений спосіб позивач взяв на себе зобов`язання поставити відповідачу товар, а останній зобов`язався оплатити вартість поставленого товару.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено судом першої інстанції на підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань позивачем поставлено, а відповідачем прийнято та частково сплачено за товар, що підтверджується наступними доказами:

По видатковій накладній №306 від 22.02.2019 року на суму без ПДВ 38 573,52 грн., з урахуванням ПДВ 46 288,22 грн. (а.с.15т.1), яка підписаний обома сторонами та скріплений печатками, із зазначенням рахунку на оплату № 351 від 22.02.2019 року який міститься в матеріалах справи (а.с.17 т.1), відповідач не здійснив оплату в розмірі 46 288,22 грн., існування заборгованості не заперечує.

По видатковій накладній №397 від 11.03.2019 року на суму без ПДВ 6 250,00 грн. з урахуванням ПДВ 7 500,00 грн. (а.с.16 т.1) підписаний обома сторонами та скріплений печатками, із зазначенням рахунку на оплату № 471 від 11.03.2019 року, який міститься в матеріалах справи (а.с.18 т.1), відповідач не здійснив оплату в розмірі 7 500,00 грн., існування заборгованості не заперечує.

По видатковій накладній №834 від 16.05.2019 року на суму без ПДВ 20 614,37 грн. з урахуванням ПДВ 24 737,24 грн. (а.с.34 т.1) відповідачем не підписана, із зазначенням рахунку на оплату №971 від 16.05.2019 року, який відсутній в матеріалах справи, але відповідач надаючи банківську довідку по рахункам, підтверджує оплату за товар у розмірі 24 737,24 грн. по рахунку №971 від 16.05.2019 року. (а.с.9 т.2).

Стосовно видаткової накладної № 1009 від 11.06.2019 року на суму без ПДВ 5 233,33 грн. з урахуванням ПДВ - 6 280,00 грн. (а.с.35 т.1) яка відповідачем не підписана, із зазначенням рахунку на оплату №1165 від 11.06.2019 року, який міститься в матеріалах справи (а.с.19 т.1), відповідач по ній заперечує поставки товару, однак суд першої інстанції дійшов висновку, що поставка по вищевказаній накладній підтверджується податковою звітністю, а саме як вбачається з Декларацій з ПДВ наданої ДПС за червень та липень 2019 року поданої ТОВ «Будівельна компанія - ВР» (а.с.121 т.1) зазначена сума без ПДВ 5 233,33 грн. відображена у накладній при поставці товару, свідчить що товар був прийнятий відповідачем, а тому підлягає оплаті сума 6 280,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо безумовної доведеності поставки товару по зазначеній видатковій накладній №1009 від 11.06.2016 року на суму 6 280,00 грн., на підставі Декларацій з ПДВ наданої ДПС, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частинами 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як визначено пунктами 2.1., 2.4. та 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 визначено, що господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; . Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Колегія суддів зазначає нате, що суд першої інстанції враховуючи як належний доказ Декларацію з ПДВ наданої ДПС, дотримувався правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 04.07.2018 у справі №908/733/16, в яких зазначено, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково, прийняв як належний доказ поставки та отримання товару, лише Декларацію з ПДВ наданої ДПС, оскільки з тієї ж правової позиції Верховного Суду у постанові від 29.01.2020 у справі №916/922/19, вбачається, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визнав факт поставки товару по видатковій накладній №1009 від 11.06.2016 року на суму 6 280,00 грн., лише на підставі Декларацій з ПДВ наданої ДПС, оскільки в матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази (як то товарно-транспортні накладні та інше), які б в сукупності з іншими доказами у справі свідчили б про факт здійснення господарської операції з постачання товару покупцю та його прийняття ним.

За таких обставин, колегія суддів дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про те, що матеріалами справи належним чином підтверджено, що відповідачем не оплачено товар на загальну суму 53 788,22 грн. за видатковими накладними № 397 від 11.03.2019, №397 від 11.03.2019, в свою чергу за видатковою накладною №1009 від 11.06.2019 на суму 6 280,00 грн. в матеріалах справи відсутні належні докази поставки товару.

Відповідно до вимог частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В пункті 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" роз`яснено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

З огляду на наведене, оскільки інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних встановлений не був, то відповідно до приписів ст. 692 ЦК України, відповідач зобов`язаний оплатити поставлений позивачем товар після його прийняття, тобто з 23.02.2019 - за видатковою накладною №306 від 22.02.2019, з 12.03.2019 - за видатковою накладною №397 від 11.03.2019 . За таких обставин, строк оплати поставленого відповідачу товару настав.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не надано доказів, які б свідчили про неприйняття чи непогодження ним поставленого позивачем товару згідно із видатковими накладними №306 від 22.02.2019 на суму 46288,22 грн, №397 від 11.03.2019 на суму 7500,00 грн., тому позовні вимог в частині стягнення 53 788,22 грн. підлягають задоволення, в частині стягнення 6 280 грн. за видатковою накладною №1009 від 11.06.2019 вимоги є недоведеними належними та допустимим доказами тому задоволенню не підлягають.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача інфляційних втрат у сумі 1468,69 грн та 3% річних у сумі 1695,21 грн.

У пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Частинами 1 та 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга". (п.п.3.2 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання в розмірі 53 788,22, колегією суддів було здійснено перерахунок інфляційних втрат за видатковою накладною №306 від 22.02.2019 за березень 2019 - січень 2020 року та за видатковою накладною №397 від 11.03.2019 за березень 2019 - січень 2020 року, отже стягненню підлягають інфляційні в розмірі 1 460,87 грн. За перерахунком 3% річних за видатковою накладною №306 від 22.02.2019 року за період 23.02.2019 по 13.02.2020 та за видатковою накладною №397 від 11.03.2019 року за період з 12.03.2019 по 13.02.2020, стягненню підлягає 3% річних в розмірі 1 562,85 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення основного боргу в розмірі 53 788,22 грн., 3% річних в розмірі 1 562,85 та інфляційні втрати в сумі 1 460,87 грн., в іншій частині вимог слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновок місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 18.06.2020 р. змінити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР" на рішення господарського суду міста Києва від 18.06.2020 року у справі № 910/2409/20 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 18.06.2020 року у справі № 910/2409/20 змінити, викласти резолютивну частину в наступній редакції.

«Стягнути з товариства обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР» (02125, м. Київ, ВУЛИЦЯ СТАРОСІЛЬСЬКА, БУДИНОК 1, ідентифікаційний код 38013854) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Планета ОЙЛ» (04073, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВЕРБОВА, будинок 4А, ідентифікаційний код 42440315) 53 788,22 грн. основний борг, 1 562,85 грн. - 3% річних та 1460,87 грн. - інфляційних втрат.»

Стягнути з товариства обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР» (02125, м. Київ, ВУЛИЦЯ СТАРОСІЛЬСЬКА, БУДИНОК 1, ідентифікаційний код 38013854) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Планета ОЙЛ» (04073, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВЕРБОВА, будинок 4А, ідентифікаційний код 42440315) 1 888,64 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Планета ОЙЛ» (04073, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВЕРБОВА, будинок 4А, ідентифікаційний код 42440315) на користь товариства обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР» (02125, м. Київ, ВУЛИЦЯ СТАРОСІЛЬСЬКА, БУДИНОК 1, ідентифікаційний код 38013854) 80,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва

Матеріали справи № 910/2409/20 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 20.01.2021.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко