УХВАЛА

12 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 925/1000/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Хахуди О.В.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Лисенка В.О.,

відповідача - приватного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" - Янович - Бунь І.Б.,

розглянув матеріали касаційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

на рішення господарського суду Черкаської області від 20.12.2019 (головуючий суддя Васянович А.В.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 (головуючий суддя - Корсак В.А., судді Демидова А.М. і Владимиренко С.В.)

за позовом Компанії

до приватного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" (далі - Товариство)

про стягнення 2 267 144,05 грн.,

РУХ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Позов було подано про стягнення 941 704, 87 грн. пені, 298 089, 15 грн. - 3% річних, 1 027 350, 03 грн. "інфляційних втрат".

2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу від 12.09.2016 №2316/1617-ТЕ-36 (далі - Договір) у частині своєчасної оплати за переданий природний газ.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням господарського суду Черкаської області від 20.12.2019 у справі №925/1000/19 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Компанії 941 704, 87 грн. пені, 172 263, 09 грн. - 3% річних, 756 738, 66 грн. «інфляційних втрат», 28 059, 31 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

4. Рішення місцевого господарського суду мотивовано таким:

- за період жовтень 2016 року - червень 2017 року відповідач здійснював оплату за природний газ у порядку та на умовах, визначених спільними протокольними рішеннями, що були укладені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - Порядок №20), а тому правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних та "інфляційних втрат" за несвоєчасно оплачений природний газ, що поставлявся в період грудень 2016 року - червень 2017 року, відсутні, оскільки сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків. Тому для нарахування пені на підставі пункту 8.2 Договору, 3 % річних та "інфляційних втрат" на підставі статті 625 Цивільного кодексу України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями. Таким чином, у стягненні 125 826, 06 грн. - 3% річних та 270 611, 37 грн., нарахованих за вказаний період, судом відмовлено. Неустойку в цей період позивач не нараховував;

- що ж до нарахування пені, 3% річних та "інфляційних втрат" за несвоєчасну оплату поставленого природного газу за період липень-вересень 2017 року, то місцевий суд, задовольняючи позов у цій частині, виходив з того, що підпунктом 2 пункту 6.2 Договору передбачено, що в будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього договору - в разі, коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу. Тому відповідач не обмежувався у здійсненні розрахунків лише рахунками зі спеціальним режимом використання та мав передбачені Договором можливість і зобов`язання сплатити заборгованість власними коштами та міг впливати на стан розрахунку. Водночас Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 (далі - Порядок №217), не стосується договірних зобов`язань сторін у частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них;

- здійснивши перевірку нарахування «інфляційних втрат», пені та 3% річних нарахованих на борг за поставлений газ за Договором за період липень-вересень 2017 року, місцевий господарський суд встановив, що розмір «інфляційних втрат», пені та річних нараховано вірно, а тому з відповідача підлягає стягненню 756 738,66 грн. «інфляційних втрат», 941 704, 87 грн. пені та 172 263, 09 грн. - 3% річних.

5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020: апеляційну скаргу Компанії залишено без задоволення; апеляційну скаргу Товариства задоволено; рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з Компанії на користь Товариства 42 090,89 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, тому що:

- борг за Договором сплачувався декількома способами, а саме: за спільними протокольними рішеннями з посиланням на Порядок №20, а також відповідно до Порядку № 217 та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі - Порядок № 256), якими змінено договірний порядок і строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які зазначені у Договорі;

- у частині позовних вимог про стягнення з відповідача 125 826, 06 грн. - 3% річних та 270 611, 37 грн., заявлених за період жовтень 2016 року - червень 2017 року, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відмову у їх задоволенні, оскільки, як свідчать обставини справи, частину оплати за газ було здійснено за рахунок коштів, отриманих на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, що прийняті в період 11.11.2016 по 17.07.2017 та Порядку № 217 на загальну суму 203 160 814, 40 грн. за період з жовтня 2016 року по липень 2017 року;

- частину ж заборгованості за Договором у розмірі 16 358 700, 01 грн. за період липень-вересень 2017 року відповідачем сплачувалося шляхом перерахунку сум коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, про що свідчать відомості довідки Компанії про операції за Договором з 01.09.2016 по 31.05.2018 з коментарем «за природний газ за липень-вересень 2017 року договір від 12.09.2016 №2316/1617-ТЕ-36; пост КМУ №256». Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, тому є помилковим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість нарахування позивачем сум пені, «інфляційних втрат» та 3% річних на грошові кошти, сплачені у визначений Порядком №256 спосіб, та, відповідно, неправильними є висновки про стягнення з відповідача 756 738, 66 грн. «інфляційних втрат», 941 704, 87 грн. пені та 172 263, 09 грн. - 3% річних, які нараховані за період липень-вересень 2017 року;

- правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо: виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, такі як Порядок №20 та Порядок №256. Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування та чинність яких не залежать від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови. Тому, проводячи розрахунки за надані послуги у визначений у названих Порядках способами, сторони змінили порядок і строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які зазначені у Договорі;

- для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання та Порядків №№20, 256, 217, якими змінено договірний порядок розрахунків, тобто необхідна наявність суми основного боргу, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів. Однак матеріали справи не підтверджують наявності суми боргу, яку відповідач несвоєчасно сплатив за рахунок власних коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. У касаційній скарзі до Верховного Суду Компанія просить: скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 20.12.2019 у частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних та "інфляційних втрат"; скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі №925/1000/19 щодо відмови в задоволенні позовних вимог; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Компанії про стягнення пені в розмірі 941 704,87 грн., 3% річних у розмірі 232 334,14 грн. та "інфляційних втрат" у розмірі 930 664,56 грн. задовольнити; судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 63 141, 10 грн. за розгляд касаційної скарги покласти на відповідача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у стягненні пені, 3% річних та «інфляційних витрат», не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №910/3657/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі № 925/74/19 щодо застосування Порядку № 256, у постанові від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16 та у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16 щодо застосування Порядку № 217 і в постанові від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 щодо застосування Порядків №256 і №217.

9. Жоден нормативно-правовий акт не містить заборони на нарахування штрафних санкцій на власні кошти відповідача.

10. Позивачем та відповідачем не укладалися будь-які договори щодо здійснення розрахунків у порядку, визначеному Порядком №256, як то здійснювалося при реалізації положень, наприклад, Порядку № 20.

11. Сторони прямо передбачили в Договорі (пункт 6.3) обов`язок відповідача за відсутності або несвоєчасності надходження грошей через рахунок із спеціальним режимом використання відповідача сплачувати заборгованість власними коштами в строки, передбачені умовами Договору.

12. Відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема шляхом перенесення оплати, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

13. У відзиві на касаційну скаргу Товариство зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи Компанії - безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству, касаційна скарга підлягає відхиленню та просить у задоволенні касаційної скарги відмовити. У доповненнях до відзиву Товариство зазначає, що наведені у касаційній скарзі посилання на висновки Верховного Суду у справах № 910/3657/18, №916/2286/18, № 925/74/19 є неприйнятними, оскільки у всіх цих справах рішення попередніх судових інстанцій були скасовані Верховним Судом повністю або частково з передачею справ на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідних справ, а, отже, й формування правового висновку Верховного Суду у таких справах. У письмових поясненнях Товариство зазначає, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі № 925/1000/19 прийнята на основі повного з`ясування всіх обставин справи без порушення норм процесуального права та із застосуванням саме тих норм матеріального права, які регулюють подібні правовідносини, з урахуванням висновків постанов Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а посилання Товариства у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду в інших справах, правовим висновкам у яких, на думку скаржника, не відповідають висновки суду попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, відповідач вважає безпідставними, оскільки у зазначених скаржником справах суди дійшли різних висновків щодо задоволення заявлених позовних вимог та різних встановлених судами фактичних обставин і залежно від встановленого по-різному обґрунтували свої висновки (у справах, які були наведені заявником у касаційній скарзі, суди першої та апеляційної інстанцій або встановили прострочення з оплати заборгованості власними коштами відповідача, або не дослідили розмір суми заборгованості, що була сплачена за рахунок власних коштів відповідача, що і стало підставою для часткового задоволення позовних вимог або скасування прийнятих судами попередніх інстанцій рішень).

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

14. Відповідно до умов укладеного Компанією (постачальник) та Товариством (споживач) Договору:

- постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього Договору (пункт 1.1);

- природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункт 1.2);

- оплата за природний газ, оформлення і підписання документів здійснюється споживачем або відокремленим підрозділом споживача виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1);

- оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача поширювалася дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання";

2) в будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу;

3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі коли на споживача не поширювалась дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання;

4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у споживача за цим договором.

Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника (пункт 6.2);

- у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється на суми оплат, які були проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 та постанов Кабінету Міністрів України, якими регулюється порядок відшкодування споживачу різниці в тарифах шляхом укладення договорів про організацію взаєморозрахунків (пункт 8.2 у редакції додаткової угоди від 31.03. 2017 №5).

15. Позивач поставив відповідачу протягом жовтня 2016 року - вересня 2017 року природний газ на загальну суму 219 519 514, 41 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.10.2016 на суму 16 363 533,30 грн., від 30.11.2016 на суму 40 970 690,28 грн., від 31.12.2016 на суму 36 944 179,96 грн., від 31.01.2017 на суму 39 282 981,46 грн., від 28.02.2017 на суму 34 386 184,94 грн., від 31.03.2017 на суму 26 046 986,94 грн., від 30.04.2017 на суму 4 727 281,96 грн., від 31.05.2017 на суму 3 888 859,80 грн., від 30.06.2017 на суму 550 115,76 грн., від 31.07.2017 на суму 4 777 423,49 грн., від 31.08.2017 на суму 2 825 159,53 грн., від 30.09.2017 на суму 8 756 116,99 грн.

16. У період з 11.11.2016 по 17.07.2017 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області (сторона 1), Департаментом фінансів Черкаської облдержадміністрації (сторона 2), Департаментом фінансової політики Черкаської міської ради (сторона 3), Товариством (сторона 4) і Компанією (сторона остання), з метою погашення взаємної заборгованості укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України.

У пункті 2.6 розділу 2 спільних протокольних рішень визначено порядок проведення взаєморозрахунків, згідно з яким сторона 4 перераховує стороні останній кошти за природний газ за жовтень 2016 року - червень 2017 року згідно з Договором із записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11 січня 2005 року №20, за природний газ за відповідний місяць року, договір від 12 вересня 2016 року №2316/1617-ТЕ-36".

Матеріали справи містять такі спільні протокольні рішення: від 11.11.2016 №2691 за природний газ за жовтень 2016 року на суму 16 363 533,30 грн.; від 12.12.2016 №3066 за природний газ за листопад 2016 року на суму 40 970 690,28 грн.; від 13.01.2017 №100 за природний газ за грудень 2016 року на суму 36 944 179,96 грн.; від13.02.2017 №840 за природний газ за січень 2017 року на суму 300 000 грн; від 13.02.2017 №841 за природний газ за січень 2017 року на суму 30 000 000 грн; від 13.02.2017 №842 за природний газ за січень 2017 року на суму 6 646 812 грн.; від 14.03.2017 №1579 за природний газ за лютий 2017 року на суму 28 003 137,76 грн.; від 12.04.2017 №2099 за природний газ за березень 2017 року на суму 12 668 071,94 грн.; від 12.04.2917 №2100 за природний газ за березень 2017 року на суму 13 378 915 грн.; від 15.05.2017 №2554 за природний газ за квітень 2017 року на суму 2 217 108 грн.; від 16.05.2017 №2586 за природний газ за квітень 2017 року на суму 2 510 173,96 грн.; від 12.06.2017 №2846 за природний газ за травень 2017 року на суму 3 888 859,80 грн.; від 17.07.2017 №3049 за природний газ за червень 2017 року на суму 550 115,76 грн.

Сторони погодили, що предметом спільних протокольних рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до Порядку № 20. Спільні протокольні рішення набирають чинності з моменту підписання сторонами і діють до повного виконання сторонами зобов`язань за цими рішеннями.

17. Позивачем надано довідку про операції за Договором по Товариству з 01.09.2016 по 31.05.2018, з якої вбачається рух коштів та яким чином погашався борг відповідача у спірний період і з якої випливає, що оплату за отриманий газ було здійснено у повному обсязі декількома способами, а саме: частково - за рахунок коштів, отриманих на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, що прийняті в період 11.11.2016 по 17.07.2017 та Порядку № 217 на загальну суму 203 160 814, 40 грн. за період з жовтня 2016 року по липень 2017 року; решту коштів щодо оплати вартості поставленого природного газу відповідачем було сплачено відповідно до Порядку № 256 на загальну суму 16 358 700, 01 грн. за період з липня 2017 року по вересень 2017 року.

Заборгованість відповідача перед позивачем погашено в повному обсязі 09.02.2018 на суму 219 519 514, 41 грн.

18. Позивач посилається на те, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови Договору, зокрема вимоги пункту 6.1.

Несвоєчасне проведення відповідачем розрахунків за отриманий природний газ стало підставою для звернення Компанії до суду з позовом у цій справі про стягнення сум пені, 3% річних та «інфляційних втрат».

19. Приймаючи оскаржувані судові рішення, місцевий та апеляційний господарські суди виходили з мотивів та доводів, зазначених у пунктах 4, 6 цієї постанови.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА

20. Частина перша статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів":

- висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

21. Господарський процесуальний кодекс України:

частина четверта статті 236:

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду;

частина друга статті 287:

- підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу;

частина третя статті 310:

- підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів;

пункти 4 і 5 частини першої статті 296:

- суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку); після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

22. Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі №922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі №3007/11(абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).

Крім того, Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

23. Звертаючись з касаційною скаргою та обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень зі справи, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник посилався на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №910/3657/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі № 925/74/19 щодо застосування Порядку № 256, у постанові від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16 та у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16 щодо застосування Порядку № 217 і в постанові від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 щодо застосування Порядків №256 і №217.

24. За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги встановлено таке.

24.1. Відсутні підстави вважати, що висновки апеляційного господарського суду в цій справі прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 зі справи №922/1010/16 та від 21.02.2018 зі справи № 910/16072/16, оскільки у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку.

24.2. В інших справах, на рішення Верховного Суду в яких посилався скаржник (від 12.03.2019 у справі №910/3657/18, від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі № 925/74/19, від 26.06.2020 у справі №904/1210/18) рішення попередніх судових інстанцій були скасовані Верховним Судом повністю або частково з передачею справ на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідних справ, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у таких справах та в судових рішеннях. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база в них може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в ній.

Крім того, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 не міститься жодного посилання на застосування положень Порядку №217, а висновки суду апеляційної інстанції у цій справі щодо застосування до спірних правовідносин положень Порядку № 256 не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 917/536/19, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, відповідно до яких:

24.2.1. Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.

24.2.2. Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком № 256, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

24.2.3. Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються, зокрема, Порядком № 256, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 (пункти 8.9, 8.20, 8.22 названої постанови).

24.3. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 викладено правовий висновок стосовно того, що, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

Зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що судом апеляційної інстанції при прийнятті згаданої постанови враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, та у постанові суду апеляційної інстанції міститься посилання на згадану постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду .

24.4. У постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18 (пункти 6.23, 6.24) викладені правові висновки про те, що для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Приймаючи постанову з даної справи, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріалами справи не підтверджено наявності суми боргу, яку відповідач несвоєчасно сплатив би за рахунок власних коштів.

25. Тобто, приймаючи постанову від 26.05.2020 у цій справі, суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18.

26. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

27. Так, звертаючись з касаційною скаргою у цій справі, скаржник посилався на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зокрема вказував, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у відповідних судових актах. За результатами розгляду матеріалів касаційної скарги встановлено, що: правовідносини у цій справі та у справах, зазначених скаржником у касаційній скарзі, не є подібними; приймаючи оскаржувану постанову від 26.05.2020 у цій справі, суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18. Тому в даній справі, з урахуванням доводів касаційної скарги і меж розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених положенням ГПК України, касаційне провадження підлягає закриттю відповідно до пунктів 4 та 5 статті 296 названого Кодексу.

Водночас Суд зауважує, що ухвалення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду постанови від 16.10.2020 у справі № 903/918/19 не впливає на зазначений у попередньому пункті цієї постанови висновок, оскільки згаданою постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду відповідну справу передано на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї.

28. У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Черкаської області від 20.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 зі справи №925/1000/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов