РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.01.2021Справа № 911/2790/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярмаркова, 1)

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

про визнання недійсною частини договору

Представники: без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква №1464 від 18.09.2020 року (вх.№2828/20 від 24.09.2020) до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсною частини договору.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.09.2020 позовну заяву Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква №1464 від 18.09.2020 року (вх.№2828/20 від 24.09.2020) до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсною частини договору направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що в провадженні Північного апеляційного господарського суду знаходиться справа №911/1217/20 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, Міністерства оборони України про стягнення основного боргу, пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобов`язання. 18.10.2016 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква було укладено договір постачання природного газу №00336/16-ТЕ(Т)-17. Позивач зазначає, про невигідність пункту 10 підпункту 10.3 даного договору, оскільки відповідач може скористатися з корисливих мотивів і умисно збільшити борг вдвічі, подавши позов до суду на стягнення заборгованих грошових зобов`язань наприкінці строку, у межах якого сторони можуть звернутися до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №911/2790/20 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

23.12.2020 через загальний відділ діловодства суду надійшли пояснення відповідача, у яких останній зазначає, що сторони у договорі досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 та ч. 1 ст. 259 ЦК України, то розрахунки слід проводити в межах збільшеної позовної давності, встановленої сторонами у договорі. При укладені договору сторони в добровільному порядку погодили збільшену позовну давність та спірний пункт договору не оскаржувався позивачем.

04.01.2020 до канцелярії суду надійшли пояснення позивача, у яких останній зазначає, що відповідачем не спростовано тверджень про те, що збільшення строків позовної давності відповідач використовував з корисної мети.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

17 жовтня 2016 року між ПАТ НАК Нафтогаз України (постачальник) та КЕВ м. Біла Церква (споживач) укладено договір №00336/16-ТЕ(Т)-17 постачання природного газу, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві (код 06.20.1 газ природний, скраплений або в газоподібному стані, код 021:2015-09123000 природний газ) у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року (включно) природний газ обсягом до 170 тис. куб. метрів (сто сімдесят тисяч куб. метрів) у тому числі за місяцями (тис. куб. метрів): жовтень 32 тис. куб.м., листопад 60,5 тис. куб.м., грудень 77,5 тис. куб.м., IV 2016 р. 170 тис. куб.м. (п. 2.1 договору).

Ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 4 942,00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять грн. 40 коп.) (п. 5.2 договору).

Згідно з п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 (п. 8.2 договору).

Пунктом 10.3. договору сторони погодили, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав, за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 жовтня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладені договору тяжкою обставиною для КЕВ м.Біла Церква було настання опалювального сезону, а тому якщо б позивач не підписав даний договір на умовах, запропонованих AT «НАК «Нафтогаз У країни», то настали б тяжкі стихійні наслідки, а саме залишення населення (громадян) без опалення та гарячої води в холодний період року, а також зупинення та заморожування систем водопостачання та опалення.

За доводами позивача невигідність змісту спірного пункту 10.3. договору полягає в тому, що відповідач може скористатися з корисливих мотивів і умисно збільшити борг вдвічі, подавши позов до суду про стягнення заборгованих грошових зобов`язань наприкінці строку в межах якого сторони можуть звернутися до суду.

Згідно з ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб (ч.2 ст.207 ГК Кодексу України).

Приписами статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З приписів частини 1 статті 259 ЦК України вбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Отже, сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Приписами ч.1 ст.260 ЦК України встановлено, що для визначення строків позовної давності застосовуються правила статей 253 - 255 цього Кодексу, тобто календарний порядок обчислення цих строків, починаючи з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано початок перебігу строку (ч.1 ст.253 ЦК України).

Частиною 2 ст.260 ЦК України заборонено змінювати порядок обчислення строків позовної давності, за домовленістю сторін. Початок перебігу позовної давності встановлений приписами ч.1 ст.261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, виходячи з приписів наведених норм позовна давність починає свій перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та закінчується у строк, визначений законодавством або договором, який має бути укладений у письмовій формі та відповідати загальним вимогам до договорів, які підлягають укладанню у письмовій формі.

При цьому в ч.6 ст.232 ГК України вказано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (аналогічна позиція викладена в п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

З наведеного вбачається, що пункт 10.3. договору відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки збільшено до 5 років строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за спірним договором (позовну давність), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, а не строк, упродовж якого може нараховуватись неустойка, та не встановлює строк, з якого починається перебіг позовної давності.

При цьому, позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження тих обставин, що даний пункт договору був укладений проти волі позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили останнього вчинити правочин, а саме підписати договір на вкрай невигідних умовах.

Виходячи зі змісту ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст.216 ЦК України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах, під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження обставин, які в силу вимог ст.233 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсним спірного пункту договору, а саме не надано суду належних та допустимих доказів, що даний пункт договору був укладений проти волі позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, а саме підписати договір на вкрай невигідних умовах.

Крім того, судом прийнято до уваги, що позивач не був позбавлений права запропонувати відповідачеві власно розроблений проект договору або надати свої зауваження чи застереження до договору.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що правові підстави для визнання п. 10.3. договору №00336/16-ТЕ(Т)-17 від 17.10.2016 недійсним відсутні, а отже позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.01.2021

Суддя Л. Г. Пукшин