ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.01.2021 Справа №914/2817/20

За позовом:Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ
до відповідача:Фізичної особи-підприємця Гука Ростислава Мар`яновича, с. Лагодів, Бродівський р-н, Львівська обл.
про:стягнення інфляційних втрат та 3% річних

Суддя - Р.В. Крупник

Представники сторін не викликалися

Розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява АТ КБ «Приватбанк» до ФОП Гука Ростислава Мар`яновича про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою від 02.11.2020р. суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та без виклику сторін.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Аргументи позивача.

Як вбачається з позовної заяви, позов обгрунтований тим, що рішенням Господарського суду Львівської області від 21.04.2015р. у справі №914/667/15 з ФОП Гука Р.М. на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто 44864,91 грн. заборгованості за кредитом, 16543,67 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом, 5960,80 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 1615,12 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та 1827,00 грн. судового збору. Оскільки відповідач не виконав рішення суду та не погасив заборгованість за кредитним договором, у т.ч. заборгованість за тілом кредиту у розмірі 44864,91 грн., позивач звернувся з цим позовом до суду про стягнення з відповідача 8620,92 грн. інфляційних втрат та 4042,55 грн. 3% річних.

Аргументи відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позову та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що рішення у справі №914/667/15 було прийняте судом 21.04.2015р., а 22.05.2015р. видано відповідний наказ. Починаючи з 22.05.2015р. позивач повинен був пред`явити наказ для примусового виконання до органів ДВС, але цього не вчинив, а також не вжив заходів щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення наказу до виконання, а тому у відповідності до ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», позивач втратив право на стягнення за наказом. Крім цього, пропустивши трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення основного боргу, позивач відповідно втратив і право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на цю суму боргу.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

02.03.2011р. ФОП Гук Р.М. через систему інтернет-клієнт-банкінг приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом складають Договір банківського обслуговування №б/н від 02.03.2011р. та взяв на себе зобов`язання виконувати умови Договору.

Відповідно до вказаного договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг».

Як вбачається з рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.2015р. у справі №914/667/15, на виконання взятих за договором зобов`язань позивачем було надано відповідачеві кредитний ліміт в розмірі 58000,00 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором обслуговування кредитних лімітів на поточному рахунку у відповідача станом на 28.01.2015р., виникла заборгованість, яка становила 68984,50 грн., з яких: 44864,91 грн. - заборгованість за кредитом; 16543,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5960,80 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 1615,12 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.04.2015р. у справі №914/667/15 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ФОП Гука Р.М. про стягнення 68984,50 грн. заборгованості за Договором банківського обслуговування №б/н від 02.03.2011р., позов задоволено повністю, стягнуто з ФОП Гука Р.М. на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 44864,91 грн. заборгованості за кредитом; 16543,67 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом; 5960,80 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 1615,12 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та 1827,00 грн. судового збору.

22.05.2015р. на примусове виконання вказаного вище рішення, судом було видано відповідний наказ.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.06.2015р. у справі №914/667/15 частково задоволено заяву ФОП Гука Р.М. про розстрочку виконання рішення суду, розстрочено виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.2015р. у справі №914/667/15 строком на сім місяців за таким графіком погашення заборгованості:

- до 30 червня 2015 року 10110,00 грн.;

- до 31 липня 2015 року 10110,00 грн.;

- до 31 серпня 2015 року 10110,00 грн.;

- до 30 вересня 2015 року 10110,00 грн.;

- до 31 жовтня 2015 року 10110,00 грн.;

- до 30 листопада 2015 року 10110,00 грн.;

- до 30 грудня 2015 року 10151,50 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.06.2015р. у справі №914/667/15 відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «Приватбанк» про видачу дубліката наказу у справі №914/667/15.

Зважаючи на те, що відповідачем рішення суду виконано не було, позивач звернувся з цим позовом до суду.

ОЦІНКА СУДУ.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (положення ч. 5 ст. 11 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що рішення суду, котре набрало законної сили підлягає виконанню боржником, незалежно від того, чи таке пред`явлено до примусового виконання. З огляду на те, що станом на день розгляду справи судом, відповідачем не було виконано рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.2015р. у справі №914/667/15, він вважається таким, що прострочив.

У відзиві на позовну заяву та заяві про застосування строків позовної давності відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач пропустив трирічний строк для звернення до суду з позовом стягнення заборгованості (як наслідок, втратив право на стягнення 3% річних та інфляційних), а також з 22.05.2015р. не пред`явив наказ у справі №914/667/15, в результаті чого втратив право на стягнення коштів за таким наказом.

Суд вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, положеннями ч. 3-4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У даному випадку відсутні підстави стверджувати, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки звернувшись до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з відповідача кредитної заборгованостіта прийняття судом у справі №914/667/15 відповідного рішення (яке набрало законної сили), свідчить про те, позовні вимоги були заявлені позивачем у межах строку позовної давності (на пропуск якої відповідач не покликався у межах справи №914/667/15).

Суд зазначає, що серед підстав припинення зобов`язання, передбачених ст. 598 - ст. 609 Глави 50 ЦК України, відсутня така підстава припинення зобов`язання, як не пред`явлення виконавчого документу до виконання, відповідно наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника.

Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, зокрема, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

(Позиція Верховного Суду України у постанові від 26.04.2017р. у справі №918/329/16).

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Після прийняття судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення грошове зобов`язання боржника не припиняється, тому передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

(Позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.06.2019р. у справі №916/190/18).

Так, положеннями ч. 3-4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на те, що позовна заява була надіслана до суду 23.10.2020р., про що свідчить кур`єрська накладна експрес-доставки «Меркурій» від 23.10.2020р. №935016, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних та інфляційні втрати, нараховані за період з 23.10.2017р. по 21.09.2020р., тобто у межах трирічного строку позовної давності для звернення до суду з таким позовом та у межах заявленого періоду позивачем.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних у межах вказаного вище строку позовної давності, суд зазначає, що 3% річних підлягають стягненню з відповідача у розмірі - 3924,55 грн., інфляційні втрати у розмірі - 8250,96 грн. У решті вимог суд відмовляє у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2021,07 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6400,00 грн.

Розглянувши заяву відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (положення ч. 1 ст. 56 ГПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (положення п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 4 ст. 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 5 ст. 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження факту надання позивачеві професійної правничої допомоги адвокатом (у зв`язку з розглядом цієї справи), позивачем додано до матеріалів справи договір про надання правової допомоги №_50_/29-г_ від 12.11.2020р., укладений між адвокатом Рукавець О.В. та Гуком Р.М., ордер на надання правничої (правової) допомоги від 12.11.2020р. серії ВО №1010350, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №297 від 16.10.2003р., Акт виконаних робіт за надання професійної правничої допомоги від 13.11.2020р., квитанцію до прибуткового касового ордера від 12.11.2020р. №_50/20-г від 12.11.2020р. на суму 6400,00 грн.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що для можливості стягнення витрат на професійну правову допомогу законодавством імперативно встановлений обов`язок заявника подавати договір на професійну правничу допомогу адвоката, умови котрого дають суду можливість визначити як обсяг правової допомоги, яка надається адвокатом згідно вказаного договору, так і розмір та порядок визначення гонорару адвоката і всіх інших витрат, пов`язаних із надання ним допомоги. Наявність договору надає можливість також встановити правомірність як нарахування розміру правової допомоги в актах наданих послуг, так і відповідність переліку робіт зазначених в цих актам умовам договору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11.06.2020р. у справі №821/227/17, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Більше того, Верховний Суд у постанові №910/4201/19 від 07.09.2020р. зазначив, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

До матеріалів справи відповідачем долучено договір про надання правової допомоги №_50_/29-г_ від 12.11.2020р., укладений між адвокатом Рукавець О.В. та Гуком М.Р.

Згідно п. 2.1. вказаного вище договору про надання правової допомоги, вартість виконання роботи визначається згідно з додатком до договору (квитанції №_50_/19-г від _12.11._2020р.), яка є його невід`ємною частиною. У свою чергу, квитанція №_50_/19-г від _12.11._2020р., як невід`ємною частиною договору про надання правової допомоги та водночас як документ, на підставі якого визначається вартість правничої допомоги, долучена відповідачем не була.

Натомість додана відповідачем квитанція до прибуткового касового ордера №_50/20-г від _12.__ листопада_2020р., не може вважатися додатком до договору, передбаченим п. 2.1. договору, оскільки по-перше, номер квитанції відрізняється від номеру, вказаного у договорі; по-друге, підставою оплати доданої квитанції вказаний не долучений до матеріалів справи договір про надання правової допомоги, а зовсім інший договір - №50/20-г_; по-третє, суми у квитанції відрізняються: у цифровому форматі - 6400,00 грн., а прописом - одинадцять тисяч грн.

Так, п. 3.1. укладеного між адвокатом Рукавець О.В. та відповідачем договору про надання правової допомоги передбачено, що здача-приймання виконаних робіт здійснюється згідно акту виконаних робіт.

У доданому відповідачем Акті виконаних робіт за надання професійної правничої допомоги від 13.11.2020р. зазначено, що такий складено у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ФОП Гука Р.М. Разом з тим, Акт не місить посилань про те, що такий складено на підставі укладеного між адвокатом Рукавець О.В. та відповідачем договору про надання правової допомоги №_50_/29-г_ від 12.11.2020р. Також Акт не містить посилань на номер справи, правова допомога у зв`язку з розглядом якої надавалася адвокатом.

Водночас, підставою оплати наданої правничої допомоги клієнту за умовами договору є фактичне її надання, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами, які б підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону наданих послуг, їх справжність, економічну вигоду й ділову мету. Без цього неможливо перевірити факт надання правової допомоги та встановити обґрунтованість і правомірність її оплати.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у постанові від 06.02.2020р. у справі №916/1830/19.

Враховуючи викладене, суд позбавлений можливості з`ясувати, які саме види послуг надаватися адвокатом відповідачу, в межах якого саме договору, їх вартість та чи взагалі мав місце факт надання таких послуг.

Пунктом 12.3. Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затв. рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019р. №41 (з наступними змінами) передбачено, що ордер містить наступні реквізити, зокрема, посилання на договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа.

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем та адвокатом Рукавець О.В. було укладено договір про надання правової допомоги №_50_/29-г_ від 12.11.2020р., натомість у представленому ордері на надання правової (правничої) допомоги від 12.11.2020р. серії ВО №1010350 зазначено, що правова допомога надається Гуку Р.М. на підставі договору №520-ц б/д, а тому суд вважає, що представлений ордер не може вважатися належним документом, який підтверджує повноваження адвоката Рукавець О.В. на представництво інтересів ФОП Гука Р.М. за договором про надання правової допомоги №_50_/29-г_ від 12.11.2020р.

З огляду на те, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено судом на 96,15% від заявленого розміру, відповідачем не було доведено належними доказами факту надання йому адвокатом Рукавець О.В. професійної правничої допомоги за договором №_50_/29-г_ від 12.11.2020р. на суму 6400,00 грн. у даній справі, суд вважає, заява відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 42, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гука Ростислава Мар`яновича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; )3924,55 грн. 3% річних, 8250,96 грн. інфляційних втрат та 2021,07 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення ухвалено 05.01.2021р. в нарадчій кімнаті.

Суддя Р.В. Крупник