ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.01.2021 Справа № 905/1623/19

Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., при секретарі судового засідання Гостєєвій А.І., розглянувши у судовому засіданні справу

за позовом: заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь Донецької області, в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м.Харків,

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м.Маріуполь Донецької області,

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Маріуполь Донецької області,

про: визнання недійсними договорів,

за участю представників:

прокурор - не з`явився;

від позивача: не з`явився;

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача 2: не з`явився,

СУТЬ СПОРУ:

Заступник прокурора Донецької області звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про:

- визнання недійсним договору на виконання платних робіт (послуг) № 9-СП від 01.06.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1;

- визнання недійсним договору позички від 01.06.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з метою приховування фактичної передачі частини майна ТОВ "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" в суборенду ФОП ОСОБА_1, ТОВ "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" змінив вид та назву договору, не змінивши при цьому його предмет та об`єкт, уклавши з вказаним підприємцем не договір суборенди приміщення, а договори на виконання платних робіт (послуг) та позички. На переконання прокурора, зазначені договори було укладено відповідачами усупереч положенням Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна для приховування іншого правочину - договору суборенди, тому такі правочини мають бути визнані недійсними на підставі ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203, ст. 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою від 04.09.19 суддею Величко Н.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1623/19, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження.

24.09.2019 від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області через канцелярію суду отримано пояснення по справі №10-07-03183 від 20.09.2019, заяву про поновлення процесуального строку б/н б/д.

30.09.2019 від відповідача-2, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву б/н від 27.09.2019, в якому викладені заперечення проти задоволення позовних вимог, у тому числі вказана особа стверджує, що ніякого договору суборенди спірними договорами від 01.06.2017 приховано не було, Товариство з обмеженою відповідальністю «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» прибутку від відповідача-2 не отримував, а під час укладення договорів суб`єкти господарювання діяли на власний розсуд з дотриманням норм діючого законодавства України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року позов заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь, в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про визнання недійсними договорів залишено без розгляду.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області на ухвалу суду від 01.10.2019, ухвалу господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року у справі №905/1623/19 скасовано, справу №905/1623/19 передано на розгляд до господарського суду Донецької області. У постанові, зокрема, зазначено, що відсутні підстави вважати звернення прокурора із позовом необґрунтованим.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року задоволено заяву від 08.09.2020 про самовідвід судді господарського суду Донецької області Величко Н.В. від розгляду справи №905/1623/19.

Ухвалою господарського суду від 14.09.2020 суддею Макаровою Ю.В. прийнято справу №905/1623/19 до свого провадження.

06.10.2020 у виконання вимог ухвали суду від 14.09.2020 від виконуючого обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури надійшла відповідь №15/4-8 вих-20 від 01.10.2020 на відзив на позовну заяву, в якій підтримує заявлені позовні вимоги.

23.11.2020 до канцелярії суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях надійшли пояснення №10-07-01109 від 19.11.2020 по справі. У поясненнях, зокрема, позивач зазначає, що інформації стосовно укладення договору на виконання платних робіт (послуг) №9-СП від 01.06.2017 та договору позички від 01.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у регіональному відділені не має. У поясненнях позивач також стверджує, що у даній справі відсутні правові підстави для представництва прокуратурою інтересів держави в особі позивача у спірних правовідносинах.

07.12.2020 до канцелярії суду від Донецької обласної прокуратури надійшов лист №15/4-38 вих-20 від 02.12.2020, у якому вказані відомості, що кримінальне провадження за фактами незаконної передачі службовими особами ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» в суборенду іншим суб`єктам господарювання частин спірного нерухомого майна цілісного майнового комплексу зупинене, місцезнаходження підозрюваного не встановлено, розшук останнього триває.

Ухвалою суду від 22.12.2020 суд здійснив заміну позивача у справі №905/1623/19, а саме Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області () на його правонаступника - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, м.Харків, майдан Театральний, 1; ).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про отримання процесуальних документів по справі, однак не скористався своїм правом надати позицію по суті спору.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 22.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №905/1623/19 до судового розгляду по суті на 14.01.2021.

Представники учасників справи у судове засідання 14.01.2021 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Так, матеріали справи містять докази повідомлення від 22.12.2020 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 14.01.2021 з підписом представника прокуратури та позивача. Відповідач-1 та відповідач-2 про дату, час та місце судового засідання повідомлялися за адресою їх місцезнаходження, яка зазначена в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до відомостей з офіційного сайту АТ «Укрпошта» ухвала суду від 22.12.2020 вручена відповідачу-1 29.12.2020 та відповідачу-2 вручена 26.12.2020.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Приймаючи до уваги, що явка представників учасників справи не була визнана судом обов`язковою, а також з метою дотримання принципу розумності строку розгляду справи, суд вирішив розглянути справу по суті за відсутності представників учасників справи.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

23.05.2002 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - Регіональне відділення, Орендодавець, Позивач), в особі начальника Лазаренко С.Ж., та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (далі - ТОВ «МЛГЗ», Орендар, Відповідач 1), в особі директора Хвостенко С.М., укладено договір оренди №951/2002 від 23.05.2002 (далі - договір оренди) згідно з умовами п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс - державного підприємства «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», яке розміщене за адресою: 87532 Донецька область, м. Маріуполь, вул. Енгельса, 28.

Склад і вартість майна визначено відповідно до наведених у додатках № 1, 2, 3 акта оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного за станом на 01 березня 2002р. і становить 551102 грн. (п`ятсот п`ятдесят одна тисяча сто дві гривні) (первісна вартість - 1662321,01 грн., знос - 1111218,54 грн.), у тому числі:

- основні фонди за залишковою вартістю 321654 грн. (триста двадцять одна тисяча шістсот п`ятдесят чотири гривні);

- самортизовані основні фонди згідно експертної оцінки - 229448 грн. (двісті двадцять дев`ять тисяч чотириста сорок вісім гривень).

Орендар вступає у строкове платне користування підприємством у термін указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі підприємства (п.2.1 договору оренди).

За умовами п.2.2 договору оренди передача підприємства в оренду не тягне за собою виникнення права власності в орендаря на це майно, власником залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (п.2.4 договору оренди).

Відповідно до умов розділу 3 договору оренди на ТОВ «МЛГЗ» покладені грошові зобов`язання зі сплати орендної плати, визначеної згідно діючого на той час законодавства у відповідності до розрахунку: 100 % - до Державного бюджету, щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, з врахуванням щомісячного індексу інфляції.

Згідно з п.3.1. договору оренди (в редакції додаткової угоди №3 від 15.08.2008) орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Кабінетом міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить без ПДВ за липень 2008 (базовий місяць) - 9198,81грн.

За умовами п.5.2. договору оренди своєчасне і повне здійснення орендних платежів до державного бюджету віднесено до обов`язків «Орендаря». Окрім цього обов`язку розділ 5 договору оренди № 951/2002 зобов`язує «Орендаря»:

- використовувати орендоване майно «Підприємства» відповідно до його призначення та цього договору (п. 5.1.);

- забезпечувати збереження орендованого майна «Підприємства», запобігання його пошкодженню і псуванню, здійснювати заходи протипожежної безпеки (п. 5.З.).

За змістом п.п.6.1, 6.3 договору оренди орендар має право самостійно визначати і здійснювати напрями господарської діяльності підприємства в межах, визначених його установчими документами, чинним законодавством і цим договором, з дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна підприємства тощо.

Згідно п. 6.2. договору оренди орендар має право за згодою орендодавця передавати окремі інвентарні об`єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов`язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

У п.10.1. договору оренди (в редакції додаткової угоди №3 від 15.08.2008) його сторони дійшли згоди, що договір діє з 23.05.2002 по 23.05.2033.

Пунктом 10.4. договору оренди визначено, що за ініціативою однієї із сторін цей договір може бути розірвано за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством.

08.09.2016 у відповідності до ст.32 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», графіку проведення періодичного комплексного контролю цілісних майнових комплексів державних підприємств (їх структурних підрозділів) з оглядом об`єкта оренди на 2016 рік, затвердженим наказом Регіонального відділення від 05.05.2016 № 00379 «Про проведення періодичного комплексного контролю», представниками Регіонального відділення було проведено комплексний контрольний огляд ЦМК ДП "МЛГЗ", переданого в оренду ТОВ «МЛГЗ» за договором оренди від 23.05.2002 №951/2002, за результатами чого складено відповідний звіт.

У звіті зазначено, що період перевірки з 01.01.2013 по 01.04.2016.

Відповідно до вказаного звіту, вибірковим фактичним оглядом орендованого державного майна встановлено, що орендар спірного майнового комплексу без дозволу орендодавця передав приміщення будівлі заводоуправління, яке входить до складу орендованого цілісного майнового комплексу ДП "МЛГЗ", у користування іншим особам.

Зокрема, Регіональним відділенням з`ясовано, що в будівлі заводоуправління деякі приміщення використовувались для здійснення підприємницької діяльності суб`єктами господарювання, дозволу на розміщення яких Регіональне відділення не надавало, що є порушенням п. 6.2 договору оренди від 23.05.2002 за № 951/2002.

Зі змісту вказаного звіту також слідує наявність судового рішення господарського суду Донецької області від 12.07.2010 по справі №30/74пд, залишене без змін постановами Донецького апеляційного суду від 10.08.2010 та Вищого господарського суду України від 02.02.2011, яким внесено зміни до п.1.1 договору оренди цілісного майнового комплексу від 23.05.2002 №951/2002 шляхом додавання речення такого змісту (в тому числі): «Використовується за цільовим призначенням - «адміністративно-торгівельний комплекс»». Зазначене підтверджено відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень.

Орендарю було надано місячний термін для вжиття вичерпних заходів щодо звільнення приміщень, які без дозволу Регіонального відділення передані ТОВ «МЛГЗ» у користування іншим особам. Акти приймання-передавання приміщень із незаконного користування в тижневий термін надати на адресу регіонального відділення.

Прокуратурою Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані кримінального провадження №0000196 від 28.02.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.364 Кримінального кодексу України, з якого у подальшому виділені матеріали досудового розслідування №0001020 від 06.09.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України за фактом незаконної передачі певної частини майна ЦМК «МЛГЗ» у суборенду іншим суб`єктам господарювання у порушення п.6.2. договору оренди, тобто без погодження з Регіональним відділенням. При цьому ТОВ «МЛГЗ» не сплачувало до державного бюджету різницю між платою за суборенду і тією частиною, яку отримав орендар (ТОВ «МЛГЗ»).

Використання приміщення ТОВ «МЛГЗ» іншими суб`єктами господарювання без погодження з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області встановлено під час проведення огляду місцевості та приміщення 14.07.2017, про що складено відповідний протокол в рамках кримінального провадження №0000196 від 28.02.2017.

Також в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 28.02.2017 прокуратурою Донецької області встановлено, що ТОВ «МЛГЗ» було фактично передано в суборенду без погодження з Регіональним відділенням нерухоме майно зі складу ЦМК іншим суб`єктам господарювання, а саме фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (відповідач-2), а саме приміщення к.6-2 площею 21,46м2 розташоване на другому поверсі будівлі заводоуправління (Літ. А-2).

Так, 01.06.2017 між ТОВ «МЛГЗ» (виконавець), в особі директора ОСОБА_2, та ФОП ОСОБА_1 (замовник) було укладено договір №9-СП на виконання платних робіт (послуг) відповідно до п.1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання робіт (послуг), пов`язаних із забезпеченням нормального функціонування приміщення, розташованого за адресою: м.Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28 в будівлі заводоуправління ТОВ «МЛГЗ» (2-й поверх), а саме: забезпечення пропускного режиму для працівників та відвідувачів Приміщення, які користуються прохідною Виконавця; забезпечення пропускного режиму на території ТОВ «МЛГЗ» для транспорту, який використовує Замовник для здійснення своєї господарської діяльності; забезпечення функціонування підвідних мереж тепло-, водо-, електропостачання, мереж каналізації та зв`язку; забезпечення дератизації та дезінфекції Приміщення та забезпечення вивозу побутових відходів.

Згідно з п.п.2.1-2.4 вказаного договору на виконання платних робіт (послуг) усі роботи (послуги) по даному договору надаються платно, і замовник зобов`язався їх сплачувати в розмірі, в строки і в порядку, встановленому даним договором; вартість послуг встановлена у фіксованій щомісячній сумі 300грн.00коп. за місяць обслуговування; у вартість послуг, які надаються за договором, не входять: вартість спожитої електроенергії, вартість послуг, які надані комунальними підприємствами, операторами телефонного зв`язку; плата за надані послуги здійснюється замовником у порядку авансових платежів щомісячно до 10 числа поточного місяця на підставі отриманого рахунку виконавця.

Пунктом 5.1 договору на виконання платних робіт послуг встановлено, що він вступає в силу з 01.06.2017 та діє до 31.12.2017.

01.06.2017 між ТОВ «МЛГЗ» (позичкодавець), в особі директора ОСОБА_2, та ФОП ОСОБА_1 (користувач) було укладено договір позички, відповідно до п.1.1 якого позичкодавець передає користувачу у безоплатне користування на строк, що обумовлений цим договором, приміщення к.6-2 площею 21,46м2 (надалі - об`єкт позички) розташоване на другому поверсі будівлі заводоуправління (Літ. А-2), яка знаходиться на балансі ТОВ «МЛГЗ» за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28.

Користувач зобов`язався повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого цим договором (п.1.2. договору позички).

Позичкодавець зобов`язався передати об`єкт позички протягом 2-х календарних днів з моменту підписання цього договору з підписанням акту прийому-передачі об`єкту позички (п.3.1. договору позички).

Відповідно до п.4.1. договору позички строк, на який надається об`єкт позички, становить 7 календарних місяців з моменту його передачі.

Згідно з п.4.2. договору позички остаточною датою користування об`єктом позички вважається 31.12.2017р.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками; договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань; кожна сторона вправі вимагати дострокового розірвання договору; строк надання позички може бути подовжено за згодою сторін; у цьому випадку строк дії договору продовжується на відповідний строк (п.п.8.1., 8.2, 8.3. договору позички).

Матеріали справи містять акт прийому-передачі об`єкту позички до договору від 01.06.2017, відповідно до якого ТОВ «МЛГЗ» передало, а ФОП ОСОБА_1 прийняла у безоплатне користування (позичку) відповідно до договору від 01.06.2017 приміщення площею 21,46м2, розташоване за адресою: вул. Архітектора Нільсена, 28.

Також, прокурор вказав, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 28.02.2017 проведено судово-економічну експертизу.

Так, матеріали справи також містять висновок експерта №307 від 13.11.2017 Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України у кримінальному провадженні №0000196, відповідно до якого матеріальна шкода (збитки), завдана державному бюджету внаслідок неперерахування ТОВ «МЛГЗ» до державного бюджету різниці між нарахованою платою, здійсненою суборендарями за нерухоме майно, яке надано їм у суборенду, що отримував орендар (ТОВ «МЛГЗ») над сумою орендної плати, нарахованою орендодавцем (Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області) за період часу з 01.10.2011 по 30.06.2017, документально підтверджується у розмірі 2' 690' 037,09грн; за період часу з 01.01.2017 по 30.06.2017 документально підтверджується у розмірі 279' 359,20грн.

Висновок експерта №307 від 13.11.2017 також містить відомості, що грошові кошти від фактичної здачі майна у суборенду ТОВ «МЛГЗ» отримував у період часу з 01.10.2011 по 30.06.2017 на поточні рахунки, що відкриті ТОВ «МЛГЗ» у ПАТ «ПУМБ», а саме у період з 01.10.2011 по 20.04.2012 - особовий рахунок № НОМЕР_1 , у період з 10.04.2012 по 30.06.2017 - особовий рахунок № НОМЕР_2 .

Беручи до уваги викладене, а також викладені в ухвалі від 22.12.2017р. по справі №263/16736/17 (провадження 1-кс/263/8661/201) висновки слідчого судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя, прокурор вважає підтвердженим факт незаконного використання приміщень ТОВ «МЛГЗ» сторонніми суб`єктами господарювання.

Прокурор у позовній заяві посилається на те, що ТОВ «МЛГЗ» з метою приховування факту передачі частини орендованого майна цілісного майнового комплексу в суборенду без дозволів Регіонального відділення Фонду державного майна, замість договору суборенди було укладено договір на виконання платних робіт (послуг) та договір позички.

Такі обставини, на думку прокурора, свідчать про те, що передача спірного державного майна - цілісного майнового комплексу - державного підприємства «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» за адресою: вул. Архітектора Нільсена, 28, відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Регіонального відділення та без його дозволу, отже оспорюваний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства. Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне:

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.173 Господарського кодексу України (далі ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 ЦК України, ст.174 ГК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ч.7 ст.179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір №951/2002 від 23.05.2002, з якого виникли цивільні права та обов`язки позивача та відповідача-1, за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, станом на теперішній час не є припиненим та на встановлені ним правовідносини розповсюджуються умови означеного договору.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частин першої, другої статті 773 ЦК України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Умови договору оренди щодо: використання об`єкта оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, переданого в оренду; наявність фінансової та бухгалтерської документації; обов`язковість проведення інвентаризації є істотними умовами договору.

Одночасно, оскільки орендоване майно є державним, що не спростовано у порядку встановленому чинним господарсько-процесуальним законодавством, також підпадає під дію норм спеціального закону, а саме Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Приписами ст. 287 ГК України та ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна - майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», основними завданнями Фонду є, зокрема, здійснення передачі державного майна в оренду та користування.

Статтею 288 ГК України передбачено, що орендар має право передати окремі об`єкти оренди в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди; передача в суборенду єдиних майнових комплексів не допускається.

За приписами ч. 2 ст. 22 Закону України Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абз.2 ч.3 ст.6 ЦК України).

Відповідно до п.6.2 договору оренди №951/2002 відповідач-1 як орендар за договором має право за згодою орендодавця, тобто регіонального відділення Фонду державного майна України, передавати окремі інвентарні об`єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов`язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Таке право, виникнення якого зумовлене наявністю згоди орендодавця, як то вбачається з правовідносин встановлених між відповідачем-1 та позивачем, не надає підстав зміни цільового призначення об`єкта.

Матеріали справи свідчать, що приміщення, яке зазначено в оспорюваних договорах на виконання платних робіт (послуг) та позички, укладених між відповідачами, (на другому поверсі будівлі заводоуправління ТОВ "МЛГЗ" за адресою: 87532, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28) входить до складу державного майна, права орендаря відносно якого відповідач-1 набув на підставі договору оренди №951/2002 від 23.02.2002, укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області, як орендодавцем (особою, що здійснює державну політику у сфері оренди за визначенням ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Зі змісту звіту з комплексного контрольного огляду ЦМК ДП "МЛГЗ", переданого в оренду ТОВ «МЛГЗ» за договором оренди від 23.05.2002 №951/2002 вбачається наявність судового рішення господарського суду Донецької області від 12.07.2010 по справі №30/74пд, залишене без змін постановами Донецького апеляційного суду від 10.08.2010 та Вищого господарського суду України від 02.02.2011, яким внесено зміни до п.1.1 договору оренди цілісного майнового комплексу від 23.05.2002 №951/2002 шляхом додавання речення такого змісту (в тому числі): «Використовується за цільовим призначенням - «адміністративно-торгівельний комплекс»».

За твердженням прокурора, викладеним у позові, Товариство з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" без наявної згоди позивача передав частину орендованого ним у останнього приміщення відповідачу-2, змінивши при цьому його цільове призначення з використання як адміністративно-торгівельний комплекс на використання з метою адвокатської діяльності третьої особи.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

У даній справі спірними є договір на виконання платних робіт (послуг) № 9-СП від 01.06.2017 та договір позички від 01.06.2017, що укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Відповідно до п.1.1. договору №9-СП від 01.06.2017 на виконання платних робіт замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання робіт (послуг), пов`язаних із забезпеченням нормального функціонування приміщення, розташованого за адресою: м.Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28 в будівлі заводоуправління ТОВ «МЛГЗ» (2-й поверх).

Відповідно до п.1.1 договору позички від 01.06.2017 позичкодавець передає користувачу у безоплатне користування на строк, що обумовлений цим договором, приміщення к.6-2 площею 21,46м2 (надалі - об`єкт позички), розташоване на другому поверсі будівлі заводоуправління (Літ. А-2), яка знаходиться на балансі ТОВ «МЛГЗ» за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28.

Згідно зі ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Зі змісту ст.901 ЦК України, поряд із ст.ст.903, 904 ЦК України, договір про надання послуг може бути укладено на безоплатній основі.

Відтак, предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності, що вказує на таку ознаку такого типу договору, як, по-перше, носить не матеріальний характер, по-друге - нероздільно пов`язані з особистістю послугонадавача.

Як передбачено ст.827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Разом із тим організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, порядок укладення відповідного договору та його істотні умови регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна". Особливість таких відносин полягає в тому, що за договором оренди передбачено перехід об`єкта оренди на певний строк у користування орендаря, в якого виникає зустрічне зобов`язання сплачувати орендну плату за користування майном.

Матеріали справи також містять протокол допиту свідка від 29.06.2016, відповідно до якого допитана в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що здійснює адвокатську діяльність у приміщенні ТОВ «МЛГЗ» за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28; з 01.06.2017 на підставі договору найму укладеного з ТОВ «МЛГЗ», даний договір уклала з директором підприємства ОСОБА_2 ; також був укладений договір на виконання платних послуг згідно з яким вартість послуг встановлена у фіксованому розмір і становила 300грн на місяць з додатковим нарахуванням плати за комунальні послуги. Внесення грошових коштів передбачено на розрахунковий рахунок ТОВ «МЛГЗ», вказаний у акті виконаних робіт.

Відповідно до листа Донецької обласної прокуратури №15/4-38 вих-20 від 02.12.2020 кримінальне провадження за фактами незаконної передачі службовими особами ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» в суборенду іншим суб`єктам господарювання частин спірного нерухомого майна цілісного майнового комплексу зупинене, місцезнаходження підозрюваного ( ОСОБА_2 ) не встановлено, розшук підозрюваного триває.

Як вже зазначалося, суду також надано висновок експерта №307 від 13.11.2017 Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України у кримінальному провадженні №0000196, відповідно до якого матеріальна шкода (збитки), завдана державному бюджету внаслідок неперерахування ТОВ «МЛГЗ» до державного бюджету різниці між нарахованою платою, здійсненою суборендарями за нерухоме майно, яке надано їм у суборенду, що отримував орендар (ТОВ «МЛГЗ») над сумою орендної плати, нарахованою орендодавцем (Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області) за період часу з 01.10.2011 по 30.06.2017, документально підтверджується у розмірі 2' 690' 037,09грн; за період часу з 01.01.2017 по 30.06.2017 документально підтверджується у розмірі 279' 359,20грн.

Забезпечення підприємницької діяльності, у контексті викладеного вище, має ознаки надання відповідачем-1 приміщення відповідачу-2 для здійснення останнім своєї господарської діяльності.

Відтак, суд доходить висновку, що предметом оспорюваних правочинів виступає саме оплатне право користування об`єктом інфраструктури ЦМК «МЛГЗ», що ніяким чином не повинно ототожнюватися з позичкою спірного майна та наданням послуг відповідачем-1 відповідачу-2 по забезпеченню його нормального функціонування за відповідну плату.

Суд на підставі наявних у матеріалах справи документів встановивши, що ФОП ОСОБА_1 фактично користувалася майном (розташованим на другому поверсі заводоуправління (Літ. А-2), що знаходиться на балансі ТОВ «МЛГЗ» за адресою: вул. Архітектора Нільсена, 28) та здійснювала плату за користування цим приміщенням та відшкодування комунальних витрат, як користувач приміщення, дійшов висновку, що оспорювані договори на виконання платних робіт (послуг) №9-СП від 01.06.2017 та позички від 01.06.2017 є удаваними, оскільки укладені з метою приховання договору суборенди державного майна.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зам приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 зазначила, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Спірними договорами встановлено строк їх дії до 31.12.2017.

Враховуючи викладене, подання позову про визнання недійсним договору після закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову не перешкоджає зверненню з таким позовом до суду.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем-1 згоди позивача на передання частини орендованого ним державного майна відповідачу-2, дослідивши матеріали справи та покладені в обгрунтування позовних вимог обставини, суд дійшов висновку про укладення відповідачем-1 оспорюваних договорів без наявності необхідного на то обсягу цивільної дієздатності, що має наслідком визнання таких договорів недійсними.

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, м.Харків, суд зазначає наступне.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, зокрема, у поясненнях №10-07-01109 від 19.11.2020 стверджувало, що у даній справі відсутні правові підстави для представництва заступником прокурора Донецької області інтересів держави в особі позивача у спірних правовідносинах.

Водночас, суд зазначає, що питання обґрунтованості підстав для представництва заступником прокурора Донецької області інтересів держави в особі позивача у спірних правовідносинах в межах справи №905/1623/19 вже було предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанції.

Так, під час розгляду даної справи ухвалою господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року позов заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь, в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про визнання недійсними договорів залишено без розгляду. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області на ухвалу суду від 01.10.2019, ухвалу господарського суду Донецької області від 01.10.2019 року у справі №905/1623/19 скасовано, справу №905/1623/19 передано на розгляд до господарського суду Донецької області.

Так, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що прокурор правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, з огляду на що відсутні підстави вважати звернення прокурора із даним позовом необґрунтованим.

Постанова апеляційної інстанції набрала законної сили 17.08.2020 та станом на теперішній час не є скасованою.

Таким чином, твердження позивача щодо відсутності правових підстав для представництва заступником прокурора Донецької області інтересів держави в особі позивача у спірних правовідносинах спростовані висновками апеляційної інстанції.

У даному випадку звернення прокурора відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави та направлене на їх належний захист. На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку, що поданий прокурором позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки до порушення вимог законодавства призвели дії орендаря спірного майнового комплексу (Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод"), витрати по сплаті судового збору судом вирішено покласти на відповідача-1.

Керуючись ст.ст.12, 42, 53, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238 ГПК України господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсними договору на виконання платних робіт (послуг) №9-СП від 01.06.2017 та договору позички від 01.06.2017, укладеними між відповідачами - задовольнити.

Визнати недійсним договір на виконання платних робіт (послуг) № 9-СП від 01.06.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, м.Маріуполь.

Визнати недійсним договір позички від 01.06.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, м.Маріуполь.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (87515, Донецька область, місто Маріуполь, вул.Архітектора Нільсена, буд.28, ) на користь прокуратури Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університеська, 6; ; р/р №6251, Держказначейська служба України, МФО - 820172, отримувач - прокуратура Донецької області) судовий збір у розмірі 3' 842,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 ГПК рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення через Господарський суд Донецької області в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України з урахуванням положень п.4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України.

У судовому засіданні 14.01.2021 підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.01.2021.

Суддя Ю.В. Макарова