ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2021 року Справа № 923/803/20

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Горголь О. М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Агро", м. Каховка Херсонської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бургунське", с. Бургунка Бериславського району Херсонської області

про стягнення 2659270,30 грн. за договором купівлі-продажу та договорами надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги

та за зустрічною позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бургунське", с.Бургунка Бериславського району Херсонської області

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Агро", м. Каховка Херсонської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.11.2018

за участю представників:

від позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним: адвокат Гончаров М. В.;

від відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним: не прибув

Товариство з обмеженою відповідальністю "Астарта-Агро" (позивач) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бургунське" (відповідач), яке є правонаступником Приватного акціонерного товариства "Бургунське", про стягнення 2659270,30 грн, з яких - 112500 грн основного боргу, 21865,05 грн пені, 2958,90 грн 3% річних, 3759,56 грн втрат від інфляції за договором купівлі-продажу від 02.11.2018; 2 008 000 грн основного боргу, 390267,16 грн пені, 52813,15 грн 3% річних, 67103,99 грн втрат від інфляції за договорами надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, укладеними у період жовтня 2018 - березня 2019 р.р.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020, справу розподілено судді Литвиновій В.В.

Ухвалою від 13.08.2020 позов залишено без руху і встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Астарта-Агро" строк не більше десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху усунути недоліки позовної заяви.

21.08.2020 у встановлений судом строк позивач подав докази усунення недоліків.

Ухвалою суду від 25.08.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 15.09.2020.

Ухвалою суду від 15.09.2020 підготовче судове засідання відкладено до 06.10.2020

В подальшому, 28.09.2020 до розгляду сумісно з первісним позовом судом, прийнято зустрічну позовну заяву відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Бургунське" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Агро" про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 02.11.2018 та договір надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги на загальну суму 2008000грн. Відповідач посилається на те, що не підписував і не скріплював печаткою таких договорів. 25.09.2020 р. ТОВ «Бургунське» подало заяву про зменшення розміру позовних вимог (т.1 а.с.166), в якій просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 02.11.2018 р., укладений між ТОВ «Астарта-Агро» та ПАТ «Бургунське».

Підготовче засідання, призначене на 06.10.2020 року, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою суду від 12.10.2020, у зв`язку з виходом судді з лікарняного, призначено дату та час підготовчого засідання, а саме - 27.10.2020.

Ухвалою суду від 26.10.2020 продовжено строк підготовчого провадження.

19.10.2020 від позивача за основним позовом надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, разом з доданими документами та доказами направлення вищевказаної заяви відповідачу за основним позовом, позивачу за зустрічним позовом. Даною заявою позивач збільшив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача суму пені, яка складає 24750,00 грн. (за договором купівлі-продажу) та 441760,00 грн. (за договорами безвідсоткової фінансової допомоги), 3% річних в сумі 3680,15 грн. (за договором купівлі-продажу) та 65686,40 грн. (за договорами безвідсоткової фінансової допомоги), інфляційні в сумі 3407,50 грн. (за договором купівлі-продажу) та 60820,70 грн. (за договорами безвідсоткової фінансової допомоги), здійснивши нарахування за періоди до 27.10.2020.

23.10.2020 від позивача за основним позовом, відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву з додатком.

На визначену судом дату - 27.10.2020 з`явився представник позивача за основним позовом, відповідач за зустрічною позовною заявою.

Представник позивача за основним позовом, відповідача за зустрічною позовною заявою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив, що всі докази подані до суду з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

27.10.2020 від представника відповідача за основним позовом, позивача за зустрічною позовною заявою надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка мотивована необхідністю надання часу для підготовки та викладення своєї позиції з приводу заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 27.10.2020 підготовче провадження у даній справі закрито призначено розгляд справи по суті на 17.11.2020.

На визначену судом дату - 17.11.2020 у судове засідання з`явився представник позивача за основним позовом, відповідач за зустрічною позовною заявою. Представник відповідача за основним позовом, позивач за зустрічною позовною заявою правом участі у судовому засіданні не скористався, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

В судовому засіданні 17.11.2020 судом розпочато розгляд справи по суті.

З метою повного та всебічного розгляду даної справи з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства, у судовому засіданні 17.11.2020 було оголошено перерву до 9:00 - 01.12.2020 шляхом постановлення протокольної ухвали.

25.11.2020 р. (після початку розгляду справи по суті) позивачем за первісним позовом подано Заяву про уточнення правових підстав позову з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та відмову від частини позовних вимог щодо стягнення пені (т.2 а.с.78-85), яка судом залишена без розгляду з огляду на приписи ст..118 ГПК України.

30.11.2020 від представника відповідача за основним позовом, позивача за зустрічною позовною заявою надійшла заява про відкладення розгляду справи, та продовження процесуального строку розгляду даної справи. Подана заява мотивована контактуванням з особою, яка має коронавірусну хворобу (COVID-19).

Представник позивача за основним позовом, відповідач за зустрічною позовною заявою не заперерчував проти задоволення даного клопотання.

Ухвалою суду від 01.12.2020 р. відкладено розгляд справи по суті на 05.01.2021 р.

05.01.2021 р. ТОВ «Бургунське» подало заяву про відкладення розгляду справи. Суд відмовляє в її задоволенні, оскільки задоволення вищевказаної заяви призведе до порушення строків розгляду справи по суті, передбачених ГПК України.

Позивач за первісною позовною заявою наполягає на задоволенні позовних вимог, заперечує проти задоволення зустрічного позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника, який прибув в судове засідання, суд

встановив:

Щодо первісного позову.

Позивач у позові стверджує, що 2 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТАРТА-АГРО» (далі - Позивач за первісним позовом, продавець») та Приватним акціонерним товариством «БУРГУНСЬКЕ» (далі - відповідач за первісним позовом, покупець) було укладено договір купівлі-продажу (далі -Договір купівлі-продажу).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «БУРГУНСЬКЕ» є правонаступником Приватного акціонерного товариства «БУРГУНСЬКЕ» згідно протоколу річних загальних зборів акціонерів від 27 червня 2019 року, протоколу установчих зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «БУРГУНСЬКЕ» від 12 вересня 2019 року та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Одночасно з поданим позовом позивач просив витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Бургунське» договір купівлі-продажу, укладений 02.11.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Астарта-Агро» та Приватним акціонерним товариством «Бургунське».

Ухвалою суду від 15.09.2020 р. суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язав ТОВ «Бургунське» надати належним чином засвідчені копії вищевказаного Договору. ТОВ «Бургунське» отримало ухвалу суду 21.09.2020 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.177). Вимоги ухвали суду не виконало, не надало до матеріалів справи відповідних доказів.

Згідно приписів ч.2 ст..74 ГПК України - у разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладення вищевказаного договору.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору купівлі-продажу за видатковою накладною №280 від 02.11.2018 р. продавець передав покупцю пшеницю в кількості 75 тонн, на загальну суму - 562 500,00 грн. (т.1 а.с.83).

За твердженням позивача за первісним позовом, згідно домовленості сторін покупець зобов`язався, зокрема, оплатити вартість отриманого товару в сумі 562 500,00 грн. протягом 3 календарних днів від дати поставки, в тому числі до 05 листопада 2018 року.

Матеріалами справи підветрдужться, що відповідач частково перерахував позивачу вищевказану суму боргу за поставлений товар у сумі 450 000,00 грн. (т.1 а.с.85, 86), а саме:

- 16 липня 2019 року 290 921,50 грн.;

- 16 липня 2019 року 9078,50 грн.;

- 19 липня 2019 року 150 000,00 грн.

У позові позивач стверджує, що всупереч умовам Договору купівлі-продажу покупець

допустив прострочення оплати поставленого товару та станом на сьогоднішній день повністю не розрахувався із продавцем за поставлений товар, оплативши лише - 450 000,00 грн., внаслідок чого утворилася заборгованість, що складає - 112 500,00 грн.

Судом встановлено, що 12 вересня 2019 року продавець звернувся до покупця з претензією №1-120919/ 1-п (т.1 а.с.88, 89) щодо сплатити у дводенний строк від дня отримання цієї претензії заборгованості в сумі 112 500,00 грн. Претензія отримана відповідачем 23 вересня 2019 року (т.1 а.с.91) та не виконана до 25 вересня 2019 року. Натомість покупець надіслав продавцю листа від 04 жовтня 2019 року, у якому виклав відповідь на претензію та визнав факт заборгованості за Договором купівлі-продажу у розмірі 112 500,00 грн.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в

сумі 112500,00 грн. за договором купівлі-продажу є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 24750,00 грн. пені.

У відповідності до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно із частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку, яка випливає із закону та з договору. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення, за який вона стягується і конкретний її розмір.

За приписом статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутній примірник договору, із якого б вбачалося, що сторони погодили конкретний розмір штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення не встановлено, тому суд відмовляє у задоволенні пені у розмірі 24750,00 грн. у зв`язку з безпідставністю.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 3680,15 грн. та

3407,50 грн. інфляційних за період з 26.09.2019 р. (враховуючи дату отримання претензії) по 27.10.2020 р.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи «Ліга» (з врахуванням Порядку проведення підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, затвердженого листом Верховного суду України від 03.04.97р. №62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ») перевірив розрахунок інфляції та 3% річних та дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних та річних підлягають задоволенню.

Позивач у позові також стверджує, що між ним та відповідачем були укладені Договори безвідсоткової поворотної фінансової допомоги (далі - договори).

Одночасно з поданим позовом позивач просив витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Бургунське» договори надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, укладені в період жовтня 2018 - березня 2019 років між Товариством з обмеженою відповідальністю «Астарта-Агро» та Приватним акціонерним товариством «Бургунське».

Ухвалою суду від 15.09.2020 р. суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язав ТОВ «Бургунське» надати належним чином засвідчені копії вищевказаних Договорів. ТОВ «Бургунське» отримало ухвалу суду 21.09.2020 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.177). Вимоги ухвали суду не виконало, не надало до матеріалів справи відповідних доказів.

Згідно приписів ч.2 ст..74 ГПК України - у разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладення вищевказаних договорів.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання досягнутих домовленостей (договори про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги) Товариством з обмеженою відповідальністю «АСТАРТА -АГРО» було перераховано на протязі жовтня 2018 року - березня 2019 року Приватному акціонерному товариству «БУРГУНСЬКЕ» (далі - позичальник) грошові кошти в якості безвідсоткової фінансової допомоги в загальній сумі - 2 008 000,00 грн., а саме:

- 23 жовтня 2018 року 20 000,00 грн.;

- 25 жовтня 2018 року 30 000,00 грн.;

- 25 жовтня 2018 року 650 000,00 грн.;

- 02 листопада 2018 року 560 000,00 грн.;

- 07 листопада 2018 року 35 000,00 грн.;

- 20 листопада 2018 року 35 000,00 грн.;

- 26 листопада 2018 року 23 000,00 грн.;

- 26 листопада 2018 року 190 000,00 грн.;

- 27 листопада 2018 року 100 000,00 грн.;

- 30 листопада 2018 року 50 000,00 грн.;

- 10 грудня 2018 року 17 000,00 грн.;

- 18 грудня 2018 року 22 000,00 грн.;

- 21 грудня 2018 року 147 000,00 грн.;

- 03 січня 2019 року 1 000,00 грн.;

- 04 січня 2019 року 34 000,00 грн.;

- 09 січня 2019 року 22 000,00 грн.;

- 21 січня 2019 року 6 000,00 грн.;

- 25 січня 2019 року 65 000,00 грн.;

- 21 березня 2019 року 1 000,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою від 12 вересня 2019 року №2-120919/2-п (т.1 а.с.93-94) щодо сплатити у дводенний строк від дня отримання цієї вимоги заборгованості в сумі 2 008 000,00 грн., яка отримана відповідачем 23 вересня 2019 року (т.1 а.с.96) та не виконана відповідачем до 25 вересня 2019 року. Натомість відповідач надіслав позивачу листа від 04 жовтня 2019 року, у якому виклав відповідь на вимогу та визнав факт заборгованості за договорами про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги у розмірі 2 008 000,00 грн. Суд погоджується з позицією позивача, що з 26 вересня 2019 року позивач має право нарахувати відповідачу штрафні санкції за прострочення сплати заборгованості.

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Згідно зі статтями 1046, 1048, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку встановленому договором.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти, встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем доведено факт укладення договорів безвідсоткової поворотної фінансової допомоги та їх виконання, а саме - перерахування відповідачу грошових коштів платіжними дорученнями (т.1 а.с.109-127). Суд звертає увагу відповідача на те, що ним не спростовано відповідними доказами протилежного.

З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2 008 000,00 грн. є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України та статті 230 ГК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Позивач, посилаючись на приписи ст..546 ЦК України та ст..230 ГК України, нарахував та просить стягнути з відповідача 441760,00 грн. пені.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні примірники договорів, із яких би вбачалося, що сторони погодили конкретний розмір штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення не встановлено, тому суд відмовляє у задоволенні пені у розмірі 441760,00 грн. у зв`язку з безпідставністю.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 65686,40 грн. та інфляційні в сумі 60820,70 грн. за період з 26.09.2019 р. по 27.10.2020 р.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи «Ліга» (з врахуванням Порядку проведення підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, затвердженого листом Верховного суду України від 03.04.97р. №62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ») перевірив розрахунок інфляційних та 3% річних та дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних та річних підлягають задоволенню.

Витрати на правову допомогу за первісним позовом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн. підтверджується договором про надання правничої допомоги від 30 липня 2020 року за № 207 та актом прийому-передачі робіт (надання послуг) від 07 серпня 2020 року за договором про надання правничої допомоги від 30 липня 2020 року за № 207, платіжним дорученням про оплату правничої допомоги.

Щодо зустрічного позову.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бургунське» просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02.11.2018 року, укладений між ТОВ «Астарта-Агро» та Приватним акціонерним товариством «Бургунське», посилаючись на ч.3 ст.203 ЦК України - відсутність волевиявлення позивача на укладення договору, а також на те, що спірний правочин було укладено з боку позивача невстановленими особами.

Суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1,4 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 204 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як свідчить ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписи п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6.11.2009р. №9 передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З`ясувавши викладені обставини, дослідивши в судовому засіданні подані докази, оцінивши аргументи учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено допустимими і достовірними доказами відсутність волевиявлення позивача на укладення договору, а також те, що спірний правочин було укладено з боку позивача невстановленими особами. Вищевикладене є підставою відмови в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, первісний позов задовольняє частково та відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення первісного позову, - судовий збір за первісним позовом покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні зустрічного позову - судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача за зустрічним позовом.

На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1.Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУРГУНСЬКЕ» (ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТАРТА-АГРО» (ідентифікаційний ) 2 120 500,00 грн. боргу, 64228,20 грн. інфляційних, 69366,55 грн. 3% річних, 33811,42 грн. судового збору та 30000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3.Відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 05.01.2021 р.

Суддя В.В.Литвинова