ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" січня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/3116/20

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

від позивача - Крамаренко К.М., довіреність № б/н, дата видачі : 03.02.20;

від відповідача : не з`явився.

розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТВК ВЕКТОР-ВС до Товариства з обмеженою відповідальністю ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ про стягнення 71 343,78 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

02.11.2020 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ТВК ВЕКТОР-ВС» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №3224/20) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ» про стягнення 71 343,78грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.11.2020 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/3116/20 за правилами спрощеного позовного провадження, із призначенням розгляду по суті на 01.12.2020 року о 10:00 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.12.2020 року було відкладено судове засідання на 11.01.2021 року о 10:00 год.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ правом на відзив в порядку ст. 165 ГПК України не скористався.

У даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За приписами ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданими йому процесуальними правами, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

В ході розгляду даної справи господарським судом Одеської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

11.01.2021р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, між Позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ТВК ВЕКТОР-ВС» () та Відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ» (код ЄДРГІОУ 36437048) було укладено Договір поставки № 190063 від 02.04.2019 р. (далі - Договір), на підставі якого передбачалася поставка товарів виробничо- технічного призначення.

За умовами Договору поставки № 190063 від 02.04.2019 р. Позивач зобов`язувався поставити та передати у власність Відповідачу товари виробничо-технічного призначення (надалі - Товар), а Відповідач зобов`язувався прийняти Товар і оплатити його в строки та у порядку відповідно до умов Договору.

18 липня 2019 року Позивачем у відповідності до укладеного Договору та Специфікації № 1 від 02.04.2019 року, яка є невід`ємною частиною Договору було відвантажено (поставлено) Відповідачу товар на загальну суму 258 720,96 грн., в т.ч. ПДВ (20%), виконавши тим самим взяті на себе зобов`язання, що підтверджується рахунком-фактурою №3426 від 02.04.2019р., видатковою накладною №5683 від 18.07.2019р. та видатковою накладною №9364 від 10.12.2018р.

За умовами Договору поставки № 190063 від 02.04.2019р., а саме згідно п.6.6.1. Відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити передплату в розмірі 50% від суми замовленого товару та згідно п.6.6.2. Договору Відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити остаточний розрахунок в розмірі 50% від суми замовленого Товару протягом 2 (двох) банківських днів з моменту отримання від Постачальника повідомлення про готовність товару до відвантаження із заводу-виробника. При тому, що повідомлення Постачальник мав право надати і за допомогою телефонного зв`язку. Отже, Відповідач взяв на себе зобов`язання розрахуватися за товар з моменту отримання повідомлення, до дати поставки товару, але не пізніше дати відвантаження.

Враховуючи умови п.3.3. Договору поставки № 190063 ід 02.04.2019 року поставка товару мала відбутися після виконання Покупцем (Відповідачем) взятих на себе зобов`язань по оплаті згідно п.6.6.1. та п.6.6.2. договору, при цьому, що постачальник (Позивач) мав право здійснити поставку достроково. Тому, зважаючи на умови договору, дату поставки, то строк оплати настав 18.07.2019 року.

Проте, Відповідачем була здійснена лише часткова оплата за поставлений товар в розмірі 200 000,00 грн., в т.ч. ПДВ (20%), що підтверджується банківськими виписками: від 02.04.2019 р. на суму 129 360,48 грн. та від 25.04.2019р. на суму 70 639,52 грн.

Станом на 23 жовтня 2020 року оплати від Відповідача за поставлений йому товар в повному обсязі так і не поступило. Станом на 23 жовтня 2020 року загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем становить 58 720,96 грн., в т.ч. ПДВ (20%).

26 серпня 2020 року Позивачем з метою врегулювання спору щодо заборгованості було направлено Відповідачу лист № 248/20 з вимогою погасити суму боргу за поставлений товар на умовах Договору.

Однак, Відповідачем після отримання претензії заборгованість так і не була погашена, відповіді на отриманого листа не надав.

З метою досудового врегулювання спору, що виник з приводу порушення Відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості поставленого товару, TOB «TBK ВЕКТОР-ВС» (Позивач) 28 вересня 2020 року направило в адресу Відповідача ще одного листа (претензію) № 286/20 з проханням погасити борг в повному обсязі та направлено Акт звірки взаєморозрахунків станом за період 01.04.2019 - 28.09.2020 між TOB «ТВК ВЕКТОР-ВС» та TOB «ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ» за договором №190063 від 02.04.2019р. в двох екземплярах.

Так, Згідно Договору поставки № 190063 від 02.04.2019 р., а саме п. 7.3.1., у разі невиконання або неналежного виконання Покупцем вимог п.6.6. даного Договору, Постачальник має право вимагати сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від вартості заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача суму пені у розмірі 9 158,86грн., суму 3% річних у розмірі 2 234,61грн. та суму інфляційного збільшення у розмірі 1 229,35грн.

З наведених підстав, Товариство з обмеженою відповідальністю ТВК ВЕКТОР-ВС звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ про стягнення 71 343,78 грн.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 202,203, 205,206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 712 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Як було встановлено судом, між Позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ТВК ВЕКТОР-ВС» () та Відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ» (код ЄДРГІОУ 36437048) було укладено Договір поставки № 190063 від 02.04.2019 р. (далі - Договір), на підставі якого передбачалася поставка товарів виробничо- технічного призначення.

За умовами Договору поставки № 190063 від 02.04.2019 р. Позивач зобов`язувався поставити та передати у власність Відповідачу товари виробничо-технічного призначення (надалі - Товар), а Відповідач зобов`язувався прийняти Товар і оплатити його в строки та у порядку відповідно до умов Договору.

18 липня 2019 року Позивачем у відповідності до укладеного Договору та Специфікації № 1 від 02.04.2019 року, яка є невід`ємною частиною Договору було відвантажено (поставлено) Відповідачу товар на загальну суму 258 720,96 грн., в т.ч. ПДВ (20%), виконавши тим самим взяті на себе зобов`язання, що підтверджується рахунком-фактурою №3426 від 02.04.2019р., видатковою накладною №5683 від 18.07.2019р. та видатковою накладною №9364 від 10.12.2018р.

За умовами Договору поставки № 190063 від 02.04.2019р., а саме згідно п.6.6.1. Відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити передплату в розмірі 50% від суми замовленого товару та згідно п.6.6.2. Договору Відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити остаточний розрахунок в розмірі 50% від суми замовленого Товару протягом 2 (двох) банківських днів з моменту отримання від Постачальника повідомлення про готовність товару до відвантаження із заводу-виробника. При тому, що повідомлення Постачальник мав право надати і за допомогою телефонного зв`язку. Отже, Відповідач взяв на себе зобов`язання розрахуватися за товар з моменту отримання повідомлення, до дати поставки товару, але не пізніше дати відвантаження.

Враховуючи умови п.3.3. Договору поставки № 190063 ід 02.04.2019 року поставка товару мала відбутися після виконання Покупцем (Відповідачем) взятих на себе зобов`язань по оплаті згідно п.6.6.1. та п.6.6.2. договору, при цьому, що постачальник (Позивач) мав право здійснити поставку достроково. Тому, зважаючи на умови договору, дату поставки, то строк оплати настав 18.07.2019 року.

Проте, Відповідачем була здійснена лише часткова оплата за поставлений товар в розмірі 200 000,00 грн., в т.ч. ПДВ (20%), що підтверджується банківськими виписками: від 02.04.2019 р. на суму 129 360,48 грн. та від 25.04.2019р. на суму 70 639,52 грн.

. Станом на 23 жовтня 2020 року загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем становить 58 720,96 грн., в т.ч. ПДВ (20%).

26 серпня 2020 року Позивачем з метою врегулювання спору щодо заборгованості було направлено Відповідачу лист № 248/20 з вимогою погасити суму боргу за поставлений товар на умовах Договору.

Однак, Відповідачем після отримання претензії заборгованість так і не була погашена, відповіді на отриманого листа не надав.

З метою досудового врегулювання спору, що виник з приводу порушення Відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати вартості поставленого товару, TOB «TBK ВЕКТОР-ВС» (Позивач) 28 вересня 2020 року направило в адресу Відповідача ще одного листа (претензію) № 286/20 з проханням погасити борг в повному обсязі та направлено Акт звірки взаєморозрахунків станом за період 01.04.2019 - 28.09.2020 між TOB «ТВК ВЕКТОР-ВС» та TOB «ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ» за договором №190063 від 02.04.2019р. в двох екземплярах.

Відповідачем Акт звірки взаєморозрахунків повернуто не було, заборгованість не погашена, відповіді на листи не надано.

За таких обставин, господарський суд вважає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 58 720,96грн.

Відповідно до статтей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.2 ст.218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Вимогами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України також передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки (пені) є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст.547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Із змісту ст.551 Цивільного кодексу України вбачається, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до Договору поставки № 190063 від 02.04.2019 р., а саме п. 7.3.1., у разі невиконання або неналежного виконання Покупцем вимог п.6.6. даного Договору, Постачальник має право вимагати сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від вартості заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (Постанова Вищого господарського суду України від 21 червня 2016 року по справі N° 916/4281/15).

Перевіривши розрахунок суми пені, 3% річних та інфляційних збитків наданий позивачем, господарський суд встановив, що такий розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, здійснений належним чином, у зв`язку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями ст. 129 ГПК України, враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ТВК ВЕКТОР-ВС до Товариства з обмеженою відповідальністю ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ про стягнення 71 343,78 грн. задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЕК УКРЕНЕРГОМОНТАЖ (65490, Одеська область, м. Теплодар, вул. Комунальна, буд. 1-Е; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТВК ВЕКТОР-ВС (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 9, корп. 91, офіс 512; ) суму основного боргу у розмірі 58 720 /п`ятдесят вісім тисяч сімсот двадцять/ грн. 96 коп., пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 9 158 /дев`ять тисяч сто п`ятдесят вісім/ грн. 86 коп., 3% річних у розмірі 2 234 /дві тисячі двісті тридцять чотири/ грн. 61 коп., інфляційні збитки у розмірі 1 229 / одна тисяча двісті двадцять дев`ять/ грн. 35 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 /дві тисячі сто дві / грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст складено 16 січня 2021 р.

Суддя С.Ф. Гут