ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року Справа № 903/360/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Волинської області від 02.09.2020 р. у справі № 903/360/20 (суддя Кравчук А.М., повний текст рішення складено 09.09.2020 р.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Державного комунального підприємства "Луцьктепло"

про стягнення 115 263 187, 59 грн

позивача - Безпалюк О.Л.

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Державного комунального підприємства "Луцьктепло" про стягнення 75 454 084, 18 грн - основного боргу, 11 021 409, 09 грн - пені, 6 880 648, 58 грн - 3 % річних та 21 907 045,74 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. щодо оплати поставленого газу.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 02.09.2020 р. у справі № 903/360/20 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 75 454 084, 18 грн основного боргу, 3 440 324, 29 грн 3 % річних, 10 953 522, 87 грн інфляційних втрат та 424 549, 18 грн витрат по сплаті судового збору. В позові на суму 25 415 256, 25 грн відмовлено.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, зазначив, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором постачання природного газу № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. щодо оплати поставленого природного газу, чим порушив його умови, тому, враховуючи те, що сума основного боргу підтверджена матеріалами справи та визнана відповідачем, дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Також суд першої інстанції, здійснивши перевірку нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, дійшов висновку, що вони підставні, однак, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, буде обмеження розміру 3 % річних та інфляційних втрат до 50 %.

Також суд першої інстанції, проаналізувавши п. 8.2 договору, зазначив, що встановлення сторонами в договорі розміру нарахування пені у вигляді відсотків річних позбавляє суд можливості перевірити правильність нарахування пені щодо співвідношення 21 % річних до подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, а відтак позивачу було відмовлено повністю в задоволенні позову про стягнення пені, оскільки її розмір не встановлений договором.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 10 415 566, 58 грн - пені; 2 091 586, 71 грн - 3 % річних, 5 995 849, 44 грн - інфляційних нарахувань, прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволити. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача 415 417, 56 грн витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог у зв`язку зі зменшенням судом розміру 3 % річних та інфляційних втрат на 50 % та у зв`язку з повною відмовою у стягненні пені прийняте з порушенням норм ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України, ст. ст. 236, 238 ГПК України та без дослідження усіх істотних обставин справи.

Скаржником долучено до апеляційної скарги оновлений розрахунок суми заборгованості, який не містить пені, 3% річних та інфляційних нарахувань на кошти, які були отримані позивачем на підставі постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 р. "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій". Тобто, оновлений розрахунок містить нарахування на кошти, отримані скаржником поза постановою КМУ № 20 від 11.01.2005 р., тому саме з даного розрахунку апелянт визначає оспорювану суму в суді апеляційної інстанції. Так, сукупна сума заборгованості згідно оновленого розрахунку становить 108 310 834, 07 грн, яка складається з основного боргу - 75 454 084,18 грн, пені - 10 415 566, 58 грн, 3 % річних - 5 531 911 грн, інфляційних нарахувань - 16 909 372, 31 грн.

Скаржник зазначає, що місцевий господарський суд послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18. Однак, правові висновки, викладені у вказаній постанові, застосовані місцевим судом до правовідносин між позивачем та відповідачем помилково, оскільки правовідносини сторін у даній справі не є подібними правовідносинам сторін у справі № 902/417/18. Поза увагою місцевого суду залишився той факт, що справи № 902/417/18 та № 903/360/20 не є подібними, оскільки у них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Апелянт звертає увагу суду на те, що сторони в договорі № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. не передбачили інший розмір процентів річних, тому стягненню підлягають 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, а також стягненню підлягають інфляційні нарахування на підставі ст. 625 ЦК України. Заявлений до стягнення розмір 3 % річних та інфляційних нарахувань не є надмірними, а є співмірним з розміром заявленої заборгованості відповідача, виконаного останнім з порушенням строку, встановленого договором. Сторонами не погоджувався більший розмір відсотків річних, ніж встановлено ч. 2 ст. 625 ЦК України, поставка природного газу впродовж дії договору здійснена на загальну суму 367 8578 505, 11 грн, а відповідач порушував строки здійснення остаточного розрахунку за газ, у зв`язку з чим позивачем правомірно нараховано 3 % річних та інфляційні нарахування. Також на думку скаржника 3 % річних та інфляційні нарахування за своєю природою не є штрафними санкціями, тому у суду першої інстанції відсутні підстави для їх зменшення на 50 %.

Скаржник зазначає, що пунктом 8.2 укладеного договору сторони у добровільному порядку погодили розмір пені, та визначили, що такий розмір не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ. Відтак, висновок суду про те, що розмір пені не встановлений договором не відповідає матеріалам справи, а суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

Окрім того, апелянт вказує, що саме по собі покликання відповідача на положення ст. 233 ГК України вже свідчить про визнання ним факту порушення умов укладеного договору, оскільки представник відповідача вказує на можливість (на його думку) застосування положень ст. 233 ГК України, що має наслідком визнання правильності застосування позивачем положень ЦК України, ГК України та умов договору, які підлягають до застосування у разі порушення того чи іншого договірного зобов`язання.

В свою чергу, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, розгляд справи призначено на 18.11.2020 р. об 15:00 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2020 р. розгляд справи відкладено на 09.12.2020 р. об 15:15 год.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Олексюк Г.Є. у період з 08.12.2020 р. по 17.12.2020 р. включно, судове засідання у справі 09.12.2020 р. не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2020 р. розгляд скарги призначено на 13.01.2021 р. об 14:30 год. Допущено представника АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі

Державне комунальне підприємство "Луцьктепло" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач вказує, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних та інфляційних втрат за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Судом першої інстанції об`єктивно взято до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем та вкрай тяжке його фінансове становище, що підтверджено доданими до матеріалів справи документами, та вірно зменшено розмір 3 % річних та інфляційних втрат.

В судових засіданнях представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просить задоволити її вимоги, рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 10 415 566, 58 грн - пені; 2 091 586, 71 грн - 3 % річних, 5 995 849, 44 грн - інфляційних нарахувань, прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судові засідання, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином,що стверджується зворотнм повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, строки розгляду справи, встановлені ст. 273 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 07.09.2016 р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та ДКП "Луцьктепло" укладено договір № 4590/1617-ТЕ-2 постачання природного газу (т.1, а. с. 9-17).

Згідно умов договору постачальник зобов`язується поставити у 2016-2017 роках природний газ, а споживач - оплатити його та використовувати виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. п. 1.1, 1.2 договору).

Постачальник передає споживачу з 01.10.2016 р. по 31.03.2017 р. природний газ обсягом до 63 400 тис. куб. м., у т.ч. за місяцями (тис. куб. м.): жовтень 6 500, листопад 9 600, грудень 12 400, (4 квартал 2016 року - 28 500), січень 13 300, лютий 10 400, березень 11 200 (1 квартал 2017 року - 34 900) (п. 2.1). Ціна за 1000 куб. м. природного газу за цим договором становить 4 942 грн, крім того податок на додану вартість (20 %). Усього до сплати 5 930, 40 грн (п. 5.2 договору).

Оплата здійснюється виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором (п. 6.1 договору).

Сторони погоджують, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим. Оплата за природний газ здійснюється таким чином: 1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача поширюється дія ст. 19-1 ЗУ "Про теплопостачання"; 2) в будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 6.1 цього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу; 3) з поточного рахунку споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховується як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку - у разі коли на споживача не поширюється дія ст. 19-1 ЗУ "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунку із спеціальним режимом використання (пп. 1, 2, 3 п. 6.2 договору).

Споживач зобов`язаний, зокрема своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, передбачених цим договором (пп. 6, п. 7.2 договору).

У разі прострочення споживачем оплати він зобов`язується сплатити пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 р. № 20 (п. 8.2 договору).

Строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної даності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить 5 років (п. 10.3 договору).

Усі зміни і доповнення до договору оформляються письмово у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін (п. 11.3 договору).

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками та діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 р. до 31.03.2017 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Додатковою угодою № 2 від 31.03.2017 р. сторони визначили, що постачальник передає споживачу з 01.04.2017 р. по 30.09.2017 р. (включно) газ обсягом до 12 550 тис. куб. м., у т.ч. по місяцях (тис. куб. м.): квітень 2300, травень 2 300, червень 2 250 (2 квартал 6 850), липень 1 150, серпень 2 300, вересень 2 250 (3 квартал - 5 700). Ціна за 1 000 куб. м. за цим договором з 01.04.2017 становить 4 942 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати 5 930 грн 40 коп. зменшено розмір пені до 16,4 % річних. Строк дії договору визначено з 01.10.2016 р. по 30.09.2017 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до повного виконання (т. 1, а. с. 20-21).

На виконання умов договору, позивач в період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 367 857 505, 11 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 р., від 30.11.2016 р., від 31.12.2016 р., від 31.01.2017 р., від 28.02.2017 р., від 31.03.2017 р., від 30.04.2017 р., від 31.05.2017 р., від 30.06.2017 р., від 31.07.2017 р., від 31.08.2017 р., від 30.09.2017 р. (т. 1, а. с. 40-51).

На виконання постанови КМ України від 11.01.2005 р. № 20, сторонами укладено спільні протокольні рішення (т. 1, а. с. 52-54, 56-58, 60-62, 64-66, 68-70, 72-74, 76-78, 80-82), а саме:

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 1458 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 07.03.2017 р. на суму 2 107 389, 86 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 1459 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 07.03.2017 р. на суму 38 743 909, 97 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 2061 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 05.04.2017 р. на суму 33 725 897,21 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 34 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 12.01.2017 р. на суму 36 650 986, 35 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 3823 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 27.11.2017 на суму 294 327,45 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 677 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 01.02.2017 р. на суму 20 098 207,95 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 736 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 07.02.2017 р. на суму 2 557 930,77 грн;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 737 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету України від 07.02.2017 р. на суму 15 301 792 ,05 грн.

Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується, що відповідач свої зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу здійснив частково на суму 292 403 420, 93 грн, що стверджується вищевказаними спільними протокольними рішеннями, а також зведеними реєстрами, випискою по рахунку (т. 1, а. с. 55, 59, 67, 71, 75, 79, 83, 87-94).

При цьому, оплата за природний газ здійснювалася відповідачем за рахунок коштів державного бюджету у відповідності до встановленого КМ України Порядку № 20 та власними коштами із поточного рахунку із спеціальним режимом використання.

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 75 454 084, 18 грн основного боргу, 11 021 409, 09 грн пені, 6 880 648, 58 грн 3 % річних, 21 907 045,74 грн інфляційних втрат у зв`язку із неналежним виконанням договору постачання природного газу № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. в частині оплати поставленого товару.

Предметом же апеляційного розгляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені та зменшенні розміру 3 % річних та інфляційних втрат до 50 %, в іншій частині судове рішення не оскаржувається (щодо стягнення основної суми заборгованості, яка виникла за договором № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р.).

Відтак, апеляційний суд, враховуючи визначений позивачем предмет оскарження судового рішення, приймаючи до уваги межі розгляду справи апеляційним судом, визначені у ст. 269 ГПК України, зазначає, що обумовлений скаржником в апеляційному суді предмет оскарження унеможливлює апеляційний перегляд судового рішення в частині задоволення позову про стягнення з відповідача основної суми заборгованості.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо розміру заявлених до стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає за необхідне зазначає наступне.

Згідно з положеннями частин 1-3 ст. 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності.

Таке регулювання визначено "Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", затвердженим постановою КМУ від 11.01.2005 № 20 (далі - Порядок № 20, який діяв на час укладення договору і втратив чинність з 01.01.2018 р.).

Зі змісту даного Порядку вбачається, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання з відшкодування частини витрат теплопостачальних організацій, пов`язаних з виробництвом і постачанням теплової енергії та гарячої води населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме на оплату послуг тепло-, водопостачання.

Пунктом 6 Порядку визначено, що органи Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг). Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (пункт 7 Порядку).

Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 7 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (далі - ПЕК), визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

Зазначений правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18 та у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 та від 16.10.2020 у справі № 903/918/19.

Виходячи із предмета та підстав позову до предмета доказування у даній справі входять такі обставини: 1) яка частина оплати за придбаний газ була здійснена відповідачем власними коштами, а яка шляхом проведення взаєморозрахунків через процедуру, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій"; 2) чи було допущено відповідачем прострочення виконання зобов`язання в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним із актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.

Від встановленого залежить визначення правильності розрахунку, або взагалі можливість нарахувань, здійснених в порядку статей 611, 625 ЦК України, статті 230 ГК України.

Таким чином, для нарахування пені на підставі пункту 8.2 договору, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями, та з порушенням умов договору (строку оплати) - у разі розрахунків за договором власними коштами із поточного рахунку із спеціальним режимом використання.

Отже, підставою для стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків та яка була би несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що загальна вартість переданого позивачем відповідачу природного газу на виконання умов договору № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. становить 367 857 505, 11 грн.

При цьому, як підтверджується матеріалами справи, розрахунки між сторонами договору № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. здійснювалися у відповідності до встановленого КМ України Порядку від 11.01.2005 № 20, а також за рахунок власних коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання.

Так, матеріалами справи підтверджується, що сума розрахунків за поставлений природний газ у відповідності до встановленого КМ України Порядку від 11.01.2005 № 20 склала 149 480 441, 61 грн, що стверджується спільними протокольними рішеннями № 1458 від 07.03.2017 р. на суму 2 107 389, 86 грн, № 1459 від 07.03.2017 р. на суму 38 743 909, 97 грн, № 2061 від 05.04.2017 р. на суму 33 725 897,21 грн, № 34 від 12.01.2017 р. на суму 36 650 986, 35 грн, № 3823 від 27.11.2017 на суму 294 327,45 грн, № 677 від 01.02.2017 р. на суму 20 098 207,95 грн, № 736 від 07.02.2017 р. на суму 2 557 930,77 грн, № 737 від 07.02.2017 р. на суму 15 301 792 ,05 грн (т. 1, а. с. 52-54, 56-58, 60-62, 64-66, 68-70, 72-74, 76-78, 80-82). При цьому судом не встановлено, що відповідач здійснював оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.

В свою чергу, решта сплачених відповідачем коштів за поставлений природний газ на виконання умов договору № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. здійснена власними коштами із поточного рахунку із спеціальним режимом використання.

Як встановлено апеляційним судом, позивачем долучено до апеляційної скарги детальний розрахунок сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат, які не були предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків. В апеляційній скарзі позивач вказує, що оновлений розрахунок заборгованості містить нарахування на кошти, отримані ним поза Порядком встановленим постановою КМУ від 11.01.2005 № 20, тому саме з даного розрахунку визначаються суми пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Так, апеляційним судом встановлено, що сума заборгованості, згідно даного розрахунку, за спірним договором становить: 75 454 084, 18 грн - основний борг, 10 415 466, 58 грн - пеня, 5 531 911 грн - 3 % річних та 16 909 372, 31 грн - інфляційні втрати.

Перевіряючи правильність нарахованої позивачем пені, 3 % річних та інфляційних втрат, з врахуванням визначених позивачем періодів нарахування заявлених до стягнення з відповідача спірних сум, на підставі наявних у справі доказів, беручи до уваги чи мало місце прострочення відповідача в оплаті боргу за поставлений природний газ у визначені позивачем періоди, зважаючи на обставини часткової оплати відповідачем заборгованості відповідно до спільних протокольних рішень та власними коштами із поточного рахунку із спеціальним режимом використання, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованим є розмір пені в сумі 10 415 466, 58 грн за період з 26.112016 р. по 25.04.2018 р., 3 % річних в сумі 5 531 911 грн за період з 26.11.2016 р. по 31.08.2019 р. та інфляційні втрати в сумі 16 909 372, 31 грн за період з 26.11.2016 р. по 31.07.2019 р., виходячи із заборгованості, яка не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями.

При цьому апеляційний господарський суд приймає до уваги те, що відповідач не оспорює правильності наданого позивачем та перевіреного судом апеляційної інстанції розрахунку сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат за договором та наведеного в ньому порядку здійснення розрахунків, що вбачається із відзиву на апеляційну скаргу.

Окрім того, суд не приймає до уваги розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, який долучений позивачем до позовної заяви, оскільки у даному розрахунку позивачем здійснено розрахунок вказаних сум на всю суму заборгованості, що включала в себе кошти, перераховані йому поза Порядком, встановленим постановою КМУ від 11.01.2005 № 20 та кошти, сплачені за спільними протокольними рішеннями, що суперечить наведеним судом апеляційної інстанції правовим нормам.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що розмір пені не встановлений спірним договором та як наслідок відмови в позову про стягнення пені в розмірі 11 021 409, 09 грн з цих підстав, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України та положень ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання в установлений строк, недотримання якого призводить до порушення зобов`язання.

Так, за ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідні положення Господарського кодексу України також передбачають, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання він зобов`язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню). Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання (ст. 230).

За змістом частини 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, п. 8.2. договору № 4590/1617-ТЕ-2 від 07.09.2016 р. (в редакції додаткової угоди від 31.03.2017 р. № 2) сторони передбачили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 р. № 20.

Тобто, з аналізу п. 8.2. договору слідує, що сторони у добровільному порядку погодили розмір пені, який не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає висновок суду першої інстанції про те, що розмір пені не встановлений договором необґрунтованим, оскільки у п. 8.2 договору сторони чітко його визначили, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені з наведених у рішенні підстав.

Відтак, з огляду на встановлені обставини у справі, а також здійснивши перевірку правильності нарахованої позивачем пені, виходячи із заборгованості, яка не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем було обґрунтовано у відповідності до вищевказаних правових норм та умов договору заявлена до стягнення з відповідача пеня саме в розмірі 10 415 466, 58 грн за період з 26.112016 р. по 25.04.2018 р.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги те, що відповідач у відзиві на позову заяву просив суд першої інстанції зменшити розмір пені на підставі ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд апеляційної інстанції, при зменшенні розміру пені враховує: ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором; те, що відповідач є комунальним підприємством, створеним для виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання населенню, бюджетним та іншим юридичним особам міста Луцька; фінансовий стан відповідача, який підтверджується, зокрема, копіями звітів фінансового стану (балансу) за 2016 по 2019 роки; збитковість діяльності відповідача, що підтверджується бухгалтерськими довідками з 01.11.2016 р. по 01.01.2019 р. та актами звірки розрахунків; також те, що відповідач отримував природний газ від позивача не для власних потреб, а виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Також судом враховано, що позивачем не надано будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.

З посиланням на наведені обставини, апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість зменшення пені на 50 %, тобто позов в частині стягнення пені підлягає задоволенню в розмірі 5 207 733, 29 грн.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що приписи ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України свідчать про те, що саме суд користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Щодо висновку суду першої інстанції в частині зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат до 50 %, колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 р. у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 р. у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 р. у справі №903/962/17, від 23.05.2018 р. у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 р. у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 р. у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 р. у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 р. у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

При зменшенні розміру 3 % річних та інфляційних втрат до 50 %, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення належних до стягнення сум 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, оскільки обставини у справі № 903/360/20 та справі № 902/417/18 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи № 903/360/20, сторони в договорі не передбачили інший розмір відсоток річних, а тому стягненню підлягають 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення; також стягненню підлягають інфляційні нарахування на підставі ст. 625 ЦК України. Заявлений позивачем до стягнення розмір 3 % річних та інфляційних нарахувань не є надмірним, а є співмірним з розміром заявленої до стягнення з відповідача заборгованості.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

В свою чергу, зменшення належної до стягнення пені у даній справі є розумним балансом між інтересами боржника та кредитора у даній справі. Колегія суддів звертає увагу на те, що заборгованість повною мірою не сплачена відповідачем і на даний час, отже зменшення на 50 % заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не відповідає ні нормам права, ні конкретним обставинам у даній справі.

При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір, як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів - стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції.

Звертаючись з вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за час затримки розрахунків відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розміру дійсних майнових втрат, яких він зазнав, тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

З огляду на викладене, колегія суддів в цій частині погоджується із доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, тому приходить до висновку, що суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір 3 % річних та інфляційних втрат до 50 %, оскільки обставини у даній справі не є винятковими для зменшення сум 3 % річних та інфляційних втрат з врахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18.

Відтак, беручи до уваги встановлені обставини у справі, а також здійснивши перевірку правильності нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, виходячи із заборгованості, яка не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних в сумі 5 531 911 грн за період з 26.11.2016 р. по 31.08.2019 р. та інфляційні втрати в сумі 16 909 372, 31 грн за період з 26.11.2016 р. по 31.07.2019 р.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Посилання відповідача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, з врахуванням встановлених судом вище обставин у справі, не можна вважати такими, що можуть спростовувати висновки суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно приписів п. 1 та п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що згідно з п. 1 та п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України рішення Господарського суду Волинської області від 02.09.2020 р. у справі № 903/360/20 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені, з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову в розмірі 5 207 733,29 грн, та зміні в частині стягнення 3 440 324, 29 грн 3% річних, 10 953 522, 87 грн інфляційних втрат, з прийняття в цій частині рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 5 531 911 грн 3 % річних та 16 909 372, 31 грн. інфляційних втрат.

В задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 5 813 675, 80 грн - пені, 1 348 737, 58 грн - 3 % річних, 4 997 673, 43 грн. - інфляційних втрат слід відмовити у зв`язку із їх безпідставністю; в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку із частковим її задоволенням покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Волинської області від 02.09.2020 р. у справі № 903/360/20 задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 02.09.2020 р. у справі № 903/360/20 скасувати в частині відмови в позові про стягнення пені в розмірі 11 021 409, 09 грн та змінити в частині стягнення 3 440 324, 29 грн - 3% річних та 10 953 522, 87 грн - інфляційних втрат та стягнення 424 549,18 грн судового збору.

Пункти 2, 3 резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції:

Стягнути з Державного комунального підприємства "Луцьктепло" (вул. Гулака-Артемовського, 20, м. Луцьк, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Богдана Хмельницького, 6, м. Київ, ):

75 454 084, 18 грн - основного боргу,

5 207 733, 29 грн - пені,

5 531 911 грн - 3% річних,

16 909 372, 32 грн - інфляційних втрат,

494 896, 45 грн - витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

В задоволенні позову про стягнення 5 813 675, 80 грн - пені, 1 348 737, 58 грн - 3% річних, 4 997 673, 42 грн. - інфляційних втрат - відмовити.

Пункти 1, 4, 5, 6 резолютивної частини рішення залишити без змін.

3. Стягнути з Державного комунального підприємства "Луцьктепло" (вул. Гулака-Артемовського, 20, м. Луцьк, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Богдана Хмельницького, 6, м. Київ, ) 415 417, 56 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Доручити видачу судових наказів Господарському суду Волинської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений 15 січня 2021 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.