ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=====================================================================
УХВАЛА

18 січня 2021 року Справа № 915/59/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши матеріали заяви позивача про забезпечення позову

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС» (56640, Миколаївська обл., Новоодеський р-н, с. Сухий Єланець, вул. Каганова, буд. 37; ідентифікаційний код 03764181)

до відповідача: Акціонерного товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» (54017, м. Миколаїв, вул. Громадянська, буд. 40; ідентифікаційний код 23399393)

про: визнання договору укладеним у відповідній редакції, зобов`язання внести зміни до договору,

без виклику учасників справи,

В С Т А Н О В И В:

15.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 3 від 12.01.2021 (з додатками), в якій просить суд:

- визнати, що договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.12.2018 року, укладений АТ «Миколаївобленерго» (, адреса: вул. Громадянська, 40, м. Миколаїв, 54017) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна ІС» (, адреса: вул. Каганова, 37, с. Сухий Єланець, Новоодеського району, Миколаївської області, 56640) на умовах договору про постачання електричної енергії від 26.03.2007 року № 41/110, (без врахування подальших додаткових угод), яким визначено що приєднана/дозволена потужність становить 813,0 кВт;

- зобов`язати АТ «Миколаївобленерго» внести зміни до паспорту точок розподілу на об`єкти Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна ІС», розташовані за адресою: с. Сухий Єланець, Новоодеського району, Миколаївської області, з загальною величиною дозволеної потужності Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна ІС» у 813,0 кВт;

- стягнути з відповідача на користь позивача по сплаті судового збору.

Даній справі присвоєно єдиний унікальний номер судової справи № 915/59/21.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2021, вищевказану позовну заяву було передано на розгляд судді Смородіновій О.Г.

За результатами розгляду позовних матеріалів судом 18.01.2020 було постановлено ухвалу, якою відкрито провадження у справі № 915/59/21 за правилами загального позовного провадження, з призначенням дати підготовчого засідання на 16.02.21 о 10:30.

16.01.2021 на розгляд судді Смородіновій О.Г. було передано заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС» № 4 від 12.01.2021 про забезпечення позову, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову, постановивши ухвалу про заборону Акціонерному товариству «Миколаївобленерго» вчиняти дії з припинення (відключення) електроживлення електроустановок на об`єктах Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна ІС».

За правилами ч. 1, 3-4 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

За результатами дослідження поданої заяви, суд не вбачає необхідності для повідомлення учасників справи, та для виклику особи, яка подала заяву про забезпечення позову, також не вбачає наявності виняткового випадку для призначення розгляду даної заяви у судовому засіданні з викликом сторін.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову відповідно до приписів § 1 глави 5 та глави 10 Розділу І Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновків про відмову в її задоволенні, виходячи з такого:

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

Так, відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами с. 136 ГПК України заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно зі ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Таким чином, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, виходячи з вимог п. 3 ч. 1 ст. 139 ГПК України, повинна обґрунтувати причини звернення із відповідною заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є доведення підстав та подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник, зокрема, стверджує, що:

26.03.2007 між позивачем, як споживачем, та відповідачем, як постачальником, був укладений договір під № 41/110 про постачання електричної енергії з додатками.

За умовами Договору, Постачальник, зобов`язувався постачати Споживачу електричну енергію для забезпечення потреб його електроустановок з приєднаною (у точках підключення) потужністю 813,0 кВт. й забезпечити отримання Споживачем електричної енергії на рівні дозволеної потужності, згідно додатку № 2 «Перелік об`єктів споживача», де загальна дозволена потужність визначена теж у розмірі 813,0 кВт., а Споживач - оплачувати Постачальнику вартість використаної (купленої) електроенергії та здійснювати інші передбачені платежі (пункти 1.1, 2.2.2).

Договір укладено в порядку визначеному розділом 5 раніше діючих Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених постановою НКРЕЕ України від 31.07.1996 № 28 (зі змінами на час укладання Договору). Тобто, на підставі, у тому числі розроблених і виданих Технічних умов, були узгодженні точки приєднання й відбулося приєднання електроустановок Замовника (Споживача) до мереж їх власника, згідно укладеного договору про приєднання з приєднаною/дозволеною потужністю 813 кВт., із основними, досі діючими схемами підключення електричної енергії і стан електропроводки та електроустановок від межі балансової належності до точки обліку відповідають «Правилам устройства електроустановок», іншим нормативно-технічним документам, у межах загально дозволеної/приєднаної потужності і, навіть, більшою ніж 813,0 кВт.

Попри це, у 2010 році, посадові особи Новоодеської філії (Філія) зажадали підписання додаткової угоди, підписаної директором філії Дьоміним А.О. 15 квітня 2010 року, де в п. 1 вже була зазначена дозволена потужність лише в 77,0 кВт. Це не влаштовувало Підприємство, тому позивач не став підписувати таку угоду. Проте, вони стали наполягати, запевняючи, що для Підприємства жодних негативних наслідків від цього не буде.

Позивач підписав цю угоду з додатками тільки 05.08.2010, розраховуючи що він фактично діє в редакції від 26.03.2007, без врахування подальших додаткових угод, де величина приєднаної/дозволеної потужності становить 813,0 кВт., який щорічно продовжувався на наступний календарний рік (виходячи з положень п. 9.4). Окрім того, як стверджує заявник, це формально підтверджувалося, у тому числі: рахунками та актами прийняття-передавання товарної продукції.

Тобто, за твердженням позивача, фактично мало місце споживання електричної енергії в межах дозволеної потужності на умовах Договору, а не додаткової угоди від 05.08.2010 р. і будь-яких вимог чи попереджень про припинення електроспоживання від Відповідача не надходило.

Після набрання чинності Закону України «Про ринок електричної енергії», Правил роздрібного ринку електричної енергії Підприємство, відповідно до нових Правил (ПРРЕЕ), приєдналося до договору Акціонерного товариства (АТ) «Миколаївобленерго» про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, за заявою-приєднання встановленої форми від 18.10.2018 р., на умовах чинного Договору від 26.03.2007 року № 41/110, без врахування подальших додаткових угод, що (серед іншого) підтверджується: актом надання послуг з розподілу електричної енергії, рахунком за надання послуг з розподілу спожитої електричної енергії, рахунком-розшифровкою з переліком найменувань та адрес точок обліку.

Але, 19.10.2020 представниками Акціонерного товариства «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» були складені вимоги, у тому числі: № 00000622; № 00000084, якими вимагається встановити дооблікові комутаційні апарати відповідних номіналів на об`єктах: «ЦРМ» і «СТФ», відповідно.

Їх виконання обмежить дозволену потужність на цих об`єктах до 7,0 кВт. на кожному, що унеможливить необхідну потребу у використанні обсягів електроенергії.

Через вказані вимоги, позивач звернувся до відповідача з листом від 13.11.2020 № 100 з проханням формально визначити дозволену/приєднану потужність Споживача - ТОВ «Україна-ІС» в межах 813 кВт.

Також позивач надіслав відповідачу пропозицію від 27.11.2020 № 107, де просив надати (надіслати) підписаний оператором системи розподілу примірник укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії у паперовій формі (включаючи видачу паспорту точок розподілу на об`єкти Підприємства, який є невід`ємною частиною такого договору) й змінити (формально) дозволену потужність з 77,0 кВт. на 813 кВт.

На ці два листа тільки 16.12.2020 отримано відповідь АТ «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» від 10.12.2020 № 01/25-9534 яка підтверджує факт їх отримання, де наголошується, що 26.04.2010 внесені зміни до договору з величиною дозволеної до використання потужності в 77 кВт. Товариство не має законних підстав для збільшення дозволеної потужності та пропонується звернутися безпосередньо до АТ «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» за отриманням технічних умов на приєднання, укладанням договору про приєднання за типовою формою, розробити та виконати проектну документацію (яку за твердженням позивача не потрібно вдруге розробляти, бо нічого по суті не змінилося і сплатити вартість зазначеної послуги, у чому вбачається головна мета необґрунтованих вимог), та зазначається, що у разі збільшення величини потужності, начебто визначену умовами договору з оператором системи, оператор системи мас право без попередження повністю припинити споживачу електроспоживання після оформлення у встановленому ПРРЕЕ порядку акта про порушення (п. 7.6. р. VII ПРРЕЕ).

А також повідомлялося, що паперова форма договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії буде надана Філією Новоодеського району, чого досі, в порушення абз. 5, п. 2.1.5 гл. 2.1, розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії, не виконано.

На переконання позивача ним дотримані положення законодавства і у відповідача наявні всі передбачені документи для надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії на об`єкти Підприємства з дозволеною/приєднаною потужністю 813 кВт.

Незважаючи на це, представники відповідача не надають згоди на зміну величини дозволеної потужності в межах 813 кВт., наполягаючи на виконанні вимог від 19.10.2020 р. № 00000622, № 00000084.

Більш того, на інформацію, про подачу позову, з зазначенням, що у відповідності до п. 7.11 Правил роздрібного ринку електричної енергії, на період розгляду судом спірних питань щодо порушення споживачем цих Правил та/або умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами, припинення електропостачання такого споживача, пов`язане з оскаржуваним фактом порушення, не здійснюється за умови своєчасного надання споживачем до моменту відключення відповідної ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду, а відкриття провадження у справі після факту відключення споживача є підставою для відновлення електропостачання, все одно, навіть за умови подачі позову, погрожують повністю припинити споживачу електроспоживання.

Тож, запобігти такому свавіллю може лише ухвала суду про заборону відключення елетроспоживання.

Позивач також зазначає, що у разі неправомірного припинення електроживлення, Позивачу прийдеться значно скоротити поголів`я худоби, свиней, вівець, кіз, птиці й продукції тваринництва, обсяги вирощування сільгозпкультур, надання різноманітних послуг і не зможе забезпечити виконання укладених договорів на постачання продукції тваринництва, сільгозпкультур, що завдасть значних збитків.

Відтак, виникла необхідність звернення з даною заявою, без чого неможливий ефективний захист прав та законних інтересів Позивача.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів сторонніх осіб.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення особою дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення особи від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому, адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

З урахуванням викладених норм та обставин суд вважає за необхідне зазначити таке.

По-перше, зі змісту заяви про забезпечення позову № 4 від 12.01.2021 обставин, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову не вбачається.

Виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти.

Суд відзначає, що метою застосування заходів до забезпечення позову є створення умов для подальшого виконання рішення суду, тому при обранні заходів до забезпечення позову слід враховувати зміст позовних вимог.

Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Виходячи з прохальної частини позову, його предметом виступають немайнові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС» щодо визнання договору про постачання електричної енергії між позивачем та відповідачем укладеним у відповідній редакції, та щодо зобов`язання відповідача внести зміни до договору.

Предметом даного судового розгляду є заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Акціонерному товариству «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» вчиняти дії з припинення електроживлення електроустановок Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС».

При цьому, заявник не обґрунтував яким чином припинення електропостачання унеможливить виконання рішення суду, у випадку, якщо спір буде вирішено на користь позивача.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що предметом позову є вимоги немайнового характеру щодо визнання договору укладеним у відповідній редакції, при цьому, визнання договору укладеним у певній редакції не потребує видачі наказу, а відтак, навіть, за умови задоволення цієї вимоги, рішення суду не потребує вчинення жодних дій стосовно його виконання, оскільки право позивача захищається, зокрема, шляхом визнання факту, а не передачі майна чи вчинення певних дій. Тобто, обставини, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення відсутні.

Отже, заявником не обґрунтовано яким чином невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, у випадку задоволення позову.

По-друге, як вбачається з поданої позивачем заяви, останній просить в якості заходу забезпечення позову заборонити Акціонерному товариству «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» вчиняти дії з припинення (відключення) електроживлення електроустановок на об`єктах Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС».

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто, наведені в заяві заходи забезпечення позову, які стосуються дій відповідача щодо відключення електропостачання, не є співмірними з предметом спору, в якому фактично оскаржується певна редакція укладеного між сторонами договору.

Таким чином, заявником не обґрунтовано наявність підстав для забезпечення позову шляхом заборони Акціонерному товариству «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» вчиняти дії з припинення (відключення) електроживлення електроустановок на об`єктах Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС», а також не наведено суду доказів, які б свідчили про співмірність заявлених позовних вимог та відповідного заходу забезпечення позову.

По-третє, правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії визначаються Законом України від 13.04.2017 № 2019-VIII «Про ринок електричної енергії».

Так, пунктами 30, 56 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначені такі терміни: електропостачальник - суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу; оператор системи розподілу - юридична особа, відповідальна за безпечну, надійну та ефективну експлуатацію, технічне обслуговування та розвиток системи розподілу і забезпечення довгострокової спроможності системи розподілу щодо задоволення обґрунтованого попиту на розподіл електричної енергії з урахуванням вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та забезпечення енергоефективності.

За правилами п. 1.2.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 року (які набрали чинності 11.06.2018 року), на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку.

Пунктом 1.2.7 вказаних Правил передбачено, що постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу та укладається в установленому цими Правилами порядку.

Розділом VII Правил роздрібного ринку електричної енергії передбачаються умови та порядок припинення та відновлення постачання електричної енергії споживачу.

Так, за приписами абз. 1, 2, 10 підпункту 2 п. 7.5 вищеназваних Правил, припинення повністю або частково постачання електричної енергії споживачу здійснюється електропостачальником за умови попередження споживача не пізніше ніж за 10 робочих днів до дня відключення у разі заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору з електропостачальником. Оператор системи протягом одного робочого дня після надання споживачу попередження про припинення електроживлення повідомляє про це електропостачальника споживача та адміністратора комерційного обліку. У разі отримання оператором системи від електропостачальника звернення щодо відключення електроустановки споживача оператор системи має повідомити адміністратора комерційного обліку про отримання відповідного звернення протягом дня його отримання.

Крім того, у відповідності до п. 7.6 Правил роздрібного ринку електричної енергії у разі самовільного підключення споживачем струмоприймачів або збільшення величини потужності понад величину, визначену умовами договору з оператором системи, приєднання струмоприймачів поза розрахунковими засобами комерційного обліку, зниження показників якості електричної енергії з вини споживача до величин, які порушують нормальне функціонування електроустановок оператора системи та інших споживачів, невиконання припису уповноваженого представника відповідного органу виконавчої влади, який стосується вищенаведених порушень, оператор системи має право без попередження повністю припинити споживачу електроживлення після оформлення у встановленому цими Правилами порядку акта про порушення.

За змістом п.п. 11.5.1 Кодексу систем розподілу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у серах енергетики та комунальних послуг № 310 від 14.03.2018, послуги з розподілу електричної енергії надаються Користувачу безперервно, крім випадків, передбачених договором про надання послуг з розподілу електричної енергії та цим Кодексом.

Підпунктом 11.5.2 вказаного Кодексу передбачені випадки припинення розподілу електричної енергії, зокрема:

1) за заявою Користувача;

2) за зверненням електропостачальника;

3) за ініціативою оператора систем розподілу;

4) за ініціативою адміністратора комерційного обліку;

5) за форс-мажорних обставин.

У відповідності ж до п.п. 11.5.8 Кодексу оператор систем розподілу має надати попередження про обмеження/припинення розподілу електричної енергії Користувачу (окрім планових перерв) після встановлення факту наявності підстав для вчинення вказаних дій не менше ніж за 5 робочих днів до запланованої дати обмеження/припинення розподілу електричної енергії. При цьому в попередженні мають бути зазначені підстави, дата та час, з якого розподіл електричної енергії буде припинено/обмежено.

Підпунктом 11.5.21 Кодексу передбачено, що у разі припинення/обмеження розподілу електричної енергії, спричиненого діями (бездіяльністю) ОСР, та/або без належного попередження Користувача відповідно до вимог цього Кодексу ОСР несе відповідальність перед Користувачем згідно з законом. Збитки Користувача внаслідок припинення/обмеження розподілу електричної енергії з вини ОСР відшкодовуються останнім відповідно до законодавства України.

При цьому, відповідних доказів щодо вжиття відповідачем вищенаведених дій, які передують припиненню споживачу електроживлення матеріали заяви про забезпечення позову не містять. Лист відповідача № 01/25-9534 від 10.12.2020 не може вважатися таким доказом, оскільки взагалі не є належним попередженням (у вигляді повідомлення) чи актом про порушення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

За правилами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності з ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.

При цьому судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За такого, суд зауважує, що зі змісту заяви про забезпечення позову реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не вбачається.

Доводи ж заявника в обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються лише на його твердженнях щодо намірів (погроз) відповідача припинити споживачу електроспоживання.

При цьому, заявником не надано жодних доказів на підтвердження викладених в заяві обставин щодо наявності реальних ризиків припинення електроживлення, у тому числі, але не виключно - повідомлення споживача про припинення постачання електричної енергії, акту про порушення, оформленого у відповідності до Правил роздрібного ринку електричної енергії, попередження про обмеження/припинення розподілу електричної енергії Користувачу.

Отже, суд зазначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав і охоронюваних законом інтересів позивача, без обґрунтування підстав, підтверджених доказами, для вжиття таких заходів не може бути підставою для забезпечення позову. Крім того, як вже було наведено, заявником не обґрунтовано чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заявник, обравши такий захід забезпечення позову як заборона Акціонерному товариству «МИКОЛАЇВОБЛЕНЕРГО» вчиняти дії з припинення (відключення) електроживлення електроустановок на об`єктах Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна ІС», не довів суду наявності зв`язку між цим конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (визнання договору укладеним у відповідній редакції), а також не надав суду доказів, які б свідчили, по-перше, про наявність обставин, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, по-друге, про співмірність обраного заходу забезпечення позову, по-третє, про наявність реальних ризиків припинення електропостачання.

Таким чином, у сукупності, за вищенаведених обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС» № 4 від 12.01.2021 про забезпечення позову у даній справі.

Додатково суд звертає увагу сторін у справі на те, що у відповідності до п 7.11 Правил роздрібного ринку електричної енергії, на період розгляду судом спірних питань щодо порушення споживачем цих Правил та/або умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами, припинення електропостачання такого споживача, пов`язане з оскаржуваним фактом порушення, не здійснюється за умови своєчасного надання споживачем до моменту відключення відповідної ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду. Відкриття провадження у справі після факту відключення споживача є підставою для відновлення електропостачання.

Так, згідно з правовою позицією, яка міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2018 року у справі № 913/257/18, достатньою підставою для незастосування заходів щодо припинення електропостачання споживачу є ухвала про прийняття позовної заяви, а відкриття провадження у справі після факту відключення споживача є підставою для відновлення електропостачання.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 140, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНА ІС» № 4 від 12.01.2021 про забезпечення позову у справі № 915/59/21 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у порядку та у строки, визначені статтями 255, 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.Г. Смородінова