ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2021 р.м. ХарківСправа № 910/14266/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", м. Київ 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, м. Київ
до Фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича, м. Харків
про та за зустрічним позовом до про стягнення коштів Фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича, м. Харків Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, м. Київ (перший відповідач) та Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", м. Київ (другий відповідач) визнання недійсним договору,
за участю представників учасників справи:

позивача по первісному позову (другий відповідач за зустрічним позовом) - Васьковська Г.М.

відповідача по первісному позову (позивач за зустрічним позовом) - Панчоха О.С.

третьої особи по первісному позову (перший відповідач за зустрічним позовом) - Лисенко Ю.А.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - ФОП Луговського Олександра Вікторовича, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10.08.2020, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором №861/1 від 11.02.2019 з орендної плати за період 11 лютого 2019 року по 30 червня 2020 року у загальному розмірі 1792889,88 грн., з яких: основний борг - 1471753,61 грн.; пеню у сумі 255654,09 грн.; 3% річних у сумі 26748,86 грн.; штраф у сумі 38733,32 грн.; вартість оголошення у газеті у сумі 9043,20 грн.; авансовий платіж у сумі 171600,00 грн.; витрати на правничу допомогу у сумі 10000,00 грн. та 29903,86 грн. судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №861/1 від 11.02.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду. Нормативно позов обґрунтований ст.ст. 530, 610, 611, 625, 759, 763 ЦК України, ст.ст. 10, 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.ст. 193, 218, 230, 281, 286 ГК України.

Ухвалою суду від 13.02.2020 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

05.03.2020 до суду від відповідача - ФОП Луговського Олександра Вікторовича надійшла зустрічна позовна заява до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, м. Київ (перший відповідач) та Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", м. Київ (другий відповідач), в якій позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним договір №861/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 11.02.2019, укладений між сторонами. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами договір, є недійсним, оскільки був укладений ФОП Луговським О.В. під впливом помилки щодо площі об`єкту оренди.

Ухвалою суду від 10.03.2020 зустрічний позов був прийнятий судом та об`єднаний в одне провадження для спільного розгляду з первісним позовом.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

25.03.2020 до суду від Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останнє проти зустрічного заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. Зокрема, в обґрунтування заперечень вказує на те, що ФОП Луговським О.В. не зазначено та не надано до зустрічної позовної заяви доказів власної помилки при участі у конкурсі, результатом якого стало підписання договору оренди №861/1 від 11 лютого 2019 року. Результати цього конкурсу не оскаржено його учасниками, станом на день подання відзиву судові спори стосовно оскарження порядку, процедур, результатів тощо конкурсної комісії стосовно права оренди нежитлового приміщення - кіоску площею 3,96 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, для розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи, відсутні. Отже, наведена у зустрічній позовній заяві інформація стосовно того, що кіоск не був переданий у користування орендарю є неправдивою та безпідставною, позивачем не надано жодного належного та достовірного доказу на підтвердження зазначеного ним. Крім того, позивачем не зазначено та не надано до зустрічної позовної заяви доказів помилки при підписанні договору оренди №861/1 від 11 лютого 2019 року. Безпідставним вбачається ототожнення власного недбальства при участі у конкурсі, укладенні ФОП Луговським О.В. договору оренди № 861/1 від 11 лютого 2019 року з помилкою що має істотне значення, незважаючи на довготривале і безперебійне використання орендованого кіоску за цільовим призначенням.

01.04.2020 до суду від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому остання проти зустрічного позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти зустрічного позову вказує на те, що на день подачі відзиву, результати конкурсу на право оренди нежитлового приміщення (кіоску) площею 3.96 кв.м., яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, для розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи, є чинними. З моменту отримання нежитлового приміщення у орендне користування ФОП Луговський О.В. продовжує займатись підприємницькою діяльністю в кіоску з використанням найманих працівників, жодного разу не звернувся до орендодавця з питанням припинення договірних відносин та повернення майна за актом-приймання передачі, натомість, використовує об`єкт, не сплачуючи обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством та договором, чим істотно порушує умови договору, зокрема: п.п. 3.6, 3.7, 4.2.3., 4.2.15, 4.2.27, 6.2.

У судовому засіданні 05.01.2021 представник КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" підтримав первісний позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Присутній у судовому засіданні 05.01.2021 представник ФОП Луговського О.В. проти первісного позову заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 05.01.2021 представник Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації проти зустрічного позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні, первісний позов вважав обґрунтованим.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісні та зустрічні позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд встановив наступне.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 03 грудня 2018 року №743 Про затвердження протоколу засідання конкурсної комісії з питань оренди майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, затверджено результати конкурсу, до участі у якому було допущено 7 (сім) учасників, з питань оренди нежитлового приміщення (кіоск) загальною площею 3,96 кв.м на вулиці Хрещатик міста Києва, №30/1, цільове призначення якого розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи. Номером два у списку учасників за результатами зазначеного конкурсу, вказаний учасник ФОП Луговський О.В. з конкурсною пропозицією 71500,00 грн. (без ПДВ).

Орендодавцем - Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, відповідно до Типового договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, запропоновано переможцю укласти договір оренди за результатами конкурсу.

У зв`язку з відмовою переможця конкурсу - товариства з обмеженою відповідальністю Еллант, від підписання договору оренди, 22.01.2019 Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась до ФОП Луговського О. В., як до учасника конкурсу, пропозиція якого зайняла друге місце, з пропозицією укласти договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, надіславши для підписання відповідні проекти договору, у якому сторонами були зазначені Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (орендодавець), фізична особа-підприємець Луговський Олександр Вікторович (орендар) та комунальне підприємство Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва (підприємство-балансоутримувач).

Всіма учасниками договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду було підписано 11.02.2019, який отримав номер 861/1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець на підставі затвердженого орендодавцем протоколу конкурсної комісії з питань оренди майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.11.2018 № 21 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об`єкт, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 для розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи.

Цей договір визначає взаємовідносини сторін щодо строкового, платного користування орендарем об`єктом (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.3 договору стан об`єкта оренди на дату передачі його орендареві визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком підприємства-балансоутримувача та орендаря.

За умовами п. 2.4 договору, початком перебігу оренди є момент підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди.

Трьохсторонній акт приймання-передачі нежитлового приміщення сторонами датований 11.02.2019, у якому, зокрема, зазначено, що приміщення знаходиться у задовільному стані і передається без будь-якого обладнання.

У третьому розділі договору сторони погодили наступні умови:

- орендна плата визначена за результатами конкурсу, затвердженими розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.12.2018 № 743, становить без ПДВ 18055,56 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку листопад 2018 року 71500,00 грн. (п. 3.1);

- орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 3.2);

- у разі користування об`єктом протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з Методикою розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, яка передається в оренду та і в інших випадках, передбачених законодавством України (п. 3.3);

- орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства-балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі (п. 3.6);

- орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця (п. 3.7).

- зобов`язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді авансової орендної плати в розмірі не менше ніж орендна плата за два місяці. Орендар сплачує авансовий платіж протягом 10 календарних днів з дати підписання договору. Підприємство-балансоутримувач зараховує авансовий платіж як орендну плату за останні два місяці строку дії договору оренди (п. 3.10).

Відповідно до п. 6.2 договору, за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та інших платежів на користь підприємства-балансоутримувача орендар сплачує на користь підприємства-балансоутримувача пеню у розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України. Крім того, орендар згідно з пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України сплачує інфляційні витрати по заборгованості та 3% річних від простроченої суми заборгованості. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Строк дії договору з 11.02.2019 до 08.02.2022 (п. 9.1 договору).

27.03.2019 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до договору, згідно з якою сторони внесли зміни до договору, змінивши дані про підписанта договору від відповідача.

За твердженням позивача по первісному позову, в порушення умов договору, відповідач не здійснює сплату орендних платежів; протягом 10 календарних днів з дати підписання договору не здійснив авансовий платіж у розмірі 171600,00 грн. як орендну плату за останні два місяці оренди та не сплатив 9043,20 грн. за публікацію оголошення в газеті Хрещатик про намір Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передати в оренду об`єкт оренди.

Як зазначає позивач по первісному позову, ним було направлено на адресу відповідача претензію №571/вих від 13.05.2019 з вимогою сплатити суму заборгованості та надати копії страхового полісу/договору та платіжного доручення про сплату страхового внеску. Водночас, доказів направлення вказаної претензії матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем по первісному позову було направлено відповідачеві претензію №75 від 17.09.2019 з вимогою сплатити основний борг за користування об`єктом оренди, а також авансову орендну плату за два місяці та за публікацію оголошення у газеті. Направлення вказаної претензії відповідачеві разом з рахунками на оплату та актом звірки взаєморозрахунків підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01 червня 2020 року у справі №910/13488/19 (рішення набрало законної сили) задоволено позов Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва до фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича. Договір 861/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду розірвано, фізичну особу-підприємця Луговського Олександра Вікторовича виселено з орендованого нежитлового приміщення (кіоску), яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві.

30 червня 2020 року складено та підписано тристоронній акт приймання-передачі нежилого приміщення (кіоску) загальною площею 3,96 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві. Всі сторони договору підписали акт. З боку ФОП Луговського О.В. акт підписаний із застереженням, в якому він вказує, що на день підписання акту рішення господарського суду міста Києва законної сили не набрало, заперечує проти заборгованості, вважає спірний договір недійсним та оскаржує його у судовому порядку.

Отже, 30 червня 2020 року ФОП Луговським О.В. припинено орендне користування нежилого приміщення (кіоску) загальною площею 3,96 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, зазначене приміщення повернуто до комунальної власності територіальної громади міста Києва, договір №861/1 від 11 лютого 2019 року припинив чинність. У зв`язку з цим, 01 липня 2020 року Комунальним підприємством Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва припинено нарахування та надання рахунків щодо сплати орендної плати ФОП Луговським О. В. за договором №861/1 від 11 лютого 2019 року.

КП Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва просить суд стягнути з ФОП Луговського О.В. заборгованість за договором №861/1 від 11.02.2019 з орендної плати за період 11 лютого 2019 року по 30 червня 2020 року у загальному розмірі 1792889,88 грн., з яких: основний борг - 1471753,61 грн.; пеню у сумі 255654,09 грн.; 3% річних у сумі 26748,86 грн.; штраф у сумі 38733,32 грн.; вартість оголошення у газеті у сумі 9043,20 грн.; авансовий платіж у сумі 171600,00 грн.

Заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог та звертаючись із зустрічним позовом до суду ФОП Луговський О.В. стверджував про те, що в момент підписання договору йому не був переданий об`єкт оренди, а фактично його передано лише 25.03.2019; приміщення не електрифіковано, знаходиться в занедбаному стані, потребує ремонту, а також монтажу обладнання для подальшого здійснення підприємницької діяльності, визначеною умовами конкурсу - розміщення торгівельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи; площа орендованого приміщення складає 2 кв.м, а не 3,96 кв.м. ФОП Луговський О.В. стверджує про недійсність договору №861/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 11.02.2019, оскільки був укладений ФОП Луговським О.В. під впливом помилки щодо площі об`єкту оренди.

ФОП Луговський О.В. вказує на те, що об`єкт (тобто річ, визначена індивідуальними ознаками), заявлений Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, на конкурсі на право оренди майна територіальної громади міста Києва, яке віднесене до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідав запитам позивача за зустрічним позовом для приміщення для здійснення ним господарської діяльності, а саме: за видом використання: для розміщення торгівельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи; за місцем розташування: нежитлове приміщення (кіоск), розташоване в Шевченківському районі м. Києва на вул. Хрещатик, 30/1 (історичний центр міста Києва); за площею використання - 3,96 кв. м. Зазначені характеристики давали підстави позивачу за зустрічним позовом вважати, що використання цього майна даватиме йому достатній дохід та покриватиме витрати, в т.ч. пов`язані з використання такого орендованого майна. Але, об`єкт оренди має площу не 3,96 кв. м, а лише 2,0 кв. м, що майже у два рази менше від розміру об`єкта оренди, який заявлявся на конкурсі та зазначеного в договорі оренди; фактичний розмір об`єкта оренди менший від заявленого на конкурсі та зазначеного в договорі оренди на 1,96 кв. м (3,96-2,0) і складає 50,5 % площі заявленого на конкурсі та зазначеного в договорі оренди об`єкта оренди. Отже, фактично, у користування відповідачами за зустрічним позовом було передано об`єкт із суттєво меншою площею, ніж заявлялось на конкурсі та зазначено в договорі оренди. Позивач за зустрічним позовом помилявся щодо дійсної площі об`єкту оренди. Така помилка має істотне значення. ФОП Луговський О.В. вказує на те, що як би йому було достеменно відомо про дійсну площу об`єкта оренди, він не укладав би такий договір на умовах, запропонованих ним на конкурсі. Розміщення торговельного об`єкта на площі 3,96 кв. м має істотні переваги перед розміщенням торговельного об`єкта на 2,0 кв. м, оскільки дає можливість для реалізації значно більшого асортименту продукції, розміщення більшої кількості торговельного обладнання, більш комфортного перебування торговельного персоналу в орендованому приміщенні. Зазначене в сукупності впливає на рівень дохідності від торговельної діяльності на орендованому об`єкті.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав первісних та зустрічних позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов`язковим для виконання кожної із сторін.

Згідно зі ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно зі ст. 287 ГК України орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.

Як вбачається з матеріалів справи, приміщення, що є предметом спірного договору оренди належить до комунальної власності.

Так, будівля кіоску за адресою: вул. Хрещатик, №30/1 у м. Києві є власністю територіальної громади міста Києва та включена до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва.

На виконання рішення Київської міської ради від 28.10.2010 №183/4995 Про окремі питання організації управління районами в м. Києві зазначений об`єкт віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 Про питання організації управління районами в місті Києві.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.07.2011 № 479 Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 Про закріплення майна за Комунальним підприємством Керуюча дирекція, в редакції розпорядження від 30.12.2016 № 801, будівлю кіоску загальною площею 3,96 кв.м на вул. Хрещатик, 30/1 закріплено на праві господарського відання за КП Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва.

Як було зазначено вище по тексту рішення, 11.02.2019 сторонами у справі було підписано трьохсторонній акт приймання-передачі нежитлового приміщення (кіоск) загальною площею 3,96 кв.м, згідно поверхового плану на вул. Хрещатик, 30/1.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Стаття 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлює обов`язок орендаря вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

В силу ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за невиконання зобов`язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

01.06.2020 господарським судом міста Києва у справі №910/13488/19 ухвалено рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва до фізичної особи - підприємця Луговського Олександра Вікторовича; третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про розірвання договору та звільнення нежитлового приміщення задоволені. Рішення набрало законної сили.

Зокрема, вказаним рішенням, розірвано договір № 861/1 від 11.02.2019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду та виселено фізичну особу-підприємця Луговського Олександра Вікторовича з нежитлового приміщення (кіоску) площею 2 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві.

Спірний договір достроково розірваний судом внаслідок порушення ФОП Луговським О.В. строків здійснення орендної плати, а також з урахуванням того, що несплата орендних платежів є істотним порушенням договору оренди.

30 червня 2020 року складено та підписано тристоронній акт приймання-передачі нежилого приміщення (кіоску) загальною площею 3,96 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві.

Позивач по первісному позову просить суд стягнути з ФОП Луговського О.В. 1471753,61 грн. основного боргу (заборгованості з орендної плати за період з 11.02.2019 по 30.06.2020).

Разом з тим, як вбачається з наданих позивачем по первісному позову розрахунків до первісного позову, сума основного боргу (заборгованості з орендної плати) становить 1327221,53 грн. (т. 1 а.с. 82 та т. 2 а.с. 221).

Крім того, як свідчать матеріали справи, ФОП Луговським О.В. протягом оренди було сплачено 36111,12 грн. (платіжне доручення від 04.06.2019 № 109).

Також, судом встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 09.09.2019 у справі №910/9216/19 прийнято відмову позивача - Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва від позову та провадження у цій справі закрито.

Предметом позову у справі №910/9216/19 було стягнення з ФОП Луговського О.В. заборгованості за договором № 861/1 про передачу майна територіальній громаді міста Києва в оренду у розмірі 330891, 19 грн., з яких: 321984, 26 грн. сума основного боргу; 8219, 22 грн. пеня; 687, 71 грн. 3 % річних за період з 11.02.2019 по 31.05.2019.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог в частині стягнення з ФОП Луговського О.В. заборгованості з орендної плати у розмірі 969126,15 грн., як обґрунтованих, підтверджених матеріалами справи та не спростованих відповідачем по первісному позову. В частині стягнення 321984,26 грн. основного боргу суд закриває провадження на підставі ч. 3 ст. 231 ГПК України, в решті позовних вимог про стягнення основного боргу суд відмовляє.

Позивач по первісному позову також просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом 171600,00 грн. авансового платежу.

Відповідно до п. 3.10 договору, зобов`язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді авансової орендної плати в розмірі не менше ніж орендна плата за два місяці. Орендар сплачує авансовий платіж протягом 10 календарних днів з дати підписання договору. Підприємство-балансоутримувач зараховує авансовий платіж як орендну плату за останні два місяці строку дії договору оренди.

Доказів оплати авансового платежу відповідачем по первісному позову суду не надано.

Проте, як зазначалося вище по тексту рішення, рішенням господарського суду міста Києва від 01 червня 2020 року у справі №910/13488/19 задоволено позов Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва до фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича, договір 861/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду розірвано, фізичну особу-підприємця Луговського Олександра Вікторовича виселено з орендованого нежитлового приміщення (кіоску), яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві.

30 червня 2020 року складено та підписано тристоронній Акт приймання-передачі нежилого приміщення (кіоску) загальною площею 3,96 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві.

Таким чином, 30 червня 2020 року ФОП Луговським О. В. припинено орендне користування нежилого приміщення (кіоску) загальною площею 3,96 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул. Хрещатик, 30/1 у м. Києві, зазначене приміщення повернуто до комунальної власності територіальної громади міста Києва, договір №861/1 від 11 лютого 2019 року припинив чинність.

Правовим наслідком розірвання договору є припинення зобов`язань сторін (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

Отже, враховуючи викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог в частині стягнення 171600,00 грн. авансового платежу, оскільки таке стягнення, враховуючи припинення спірного договору оренди, призведе до подвійного стягнення орендної плати за спірним договором.

Також, позивач по первісному позову просить суд стягнути з відповідача вартість оголошення в газеті "Хрещатик" про намір Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передати кіоск в оренду за рахунком №867 від 06.11.2018 у розмірі 9043,20 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову в цій частині, оскільки позивачем по первісному позову не доведено наявності обов`язку у відповідача по первісному позову зі сплати 9043,20 грн. за публікацію оголошення в газеті Хрещатик про намір Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передати в оренду об`єкт оренди.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача по первісному позову 255654,09 грн. пені, 38733,32 грн. штрафу та 26748,86 грн. 3% річних суд зазначає наступне.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України, а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Згідно ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 6.2 договору, за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та інших платежів на користь підприємства-балансоутримувача орендар сплачує на користь підприємства-балансоутримувача пеню у розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України. Крім того, орендар згідно з пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України сплачує інфляційні витрати по заборгованості та 3% річних від простроченої суми заборгованості. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Судом перевірено наданий позивачем по первісному позову розрахунок пені, та встановлено, що розмір пені обчислено позивачем по первісному позову без урахування наведених норм законодавства, а тому судом, з урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства та за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, було зроблено власний розрахунок пені, згідно з яким загальна сума пені за договором, яка підлягає стягненню в межах даного позову з відповідача, складає 24898,87 грн.

Перевіривши розрахунок позивача по первісному позову 3% річних, судом було встановлено, що позивачем даний розрахунок був зроблений арифметично не вірно, а тому судом, з урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства та за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, було зроблено власний розрахунок 3% річних, згідно з яким загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню в межах даного позову складає 2487,97 грн.

Разом з тим, як зазначалося вище по тексту рішення, ухвалою господарського суду Харківської області від 09.09.2019 у справі №910/9216/19 прийнято відмову позивача - Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва від позову та провадження у справі закрито. Предметом позову у вказаній справі було стягнення з ФОП Луговського О.В. заборгованості за договором № 861/1 про передачу майна територіальній громаді міста Києва в оренду у розмірі 330891, 19 грн., з яких: 321984, 26 грн. сума основного боргу; 8219, 22 грн. пеня; 687, 71 грн. 3 % річних за період з 11.02.2019 по 31.05.2019.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача по первісному позову пені у розмірі 8219,22 грн. та 3% річних у розмірі 687,71 грн. та стягнення з відповідача по первісному позову 16679,65 грн. пені та 1800,26 грн. 3% річних. В решті позовних вимог про стягнення пені та 3% річних суд відмовляє як необґрунтованих.

Судом також перевірено наданий позивачем по первісному позову розрахунок штрафу, та встановлено, що його розмір обчислено позивачем арифметично вірно, відповідно заявлена вимога про стягнення з відповідача по первісному позову 37733,32 грн. штрафу підлягає задоволенню.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та про стягнення з відповідача по первісному позову 969126,14 грн. основного боргу, 16679,65 грн. пені, 38733,32 грн. штрафу та 1800,26 грн. трьох процентів річних. Провадження у справі в частині первісних позовних вимог про стягнення 321984,26 грн. основного боргу, 8219,22 грн. пені та 687,71 грн. трьох процентів річних суд закриває. В решті первісних позовних вимог суд відмовляє.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач за зустрічним позовом повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивач за зустрічним позовом вважає договір №861/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 11.02.2019 недійсним, оскільки був укладений позивачем за зустрічним позовом внаслідок помилки щодо площі об`єкту оренди.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що при укладанні спірного договору наявна сукупність ознак, притаманних помилці як правовій підставі для визнання правочину недійсним, а саме: вирішальний вплив невірного сприйняття позивачем за зустрічним позовом зазначених характеристик предмета договору на його волевиявлення щодо укладання цього правочину, адже за умови правильного сприйняття позивачем за зустрічним позовом цих обставин даний правочин з його сторони не було б вчинено; істотність помилки в частині особливостей предмету договору, що унеможливлюють використання його за призначенням; неможливість усунення наслідків помилки.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов`язань, що виникли з правочину, і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв`язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства (п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що правомірно породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору у даній справі, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 у справі № 6-232цс16 та постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 908/3262/16.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

Згідно з ч.1 ст. 79 ГПК України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не доведено та не надано суду належних доказів, що спірний правочин було вчинено саме під впливом помилки у контексті приписів ст. 229 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Зокрема, позивачем по первісному позову у позовній заяві викладено вимогу про стягнення з відповідача 10000,00 грн. суми вартості послуг адвоката, сплачених позивачем у зв`язку із подачею позовної заяви та розглядом справи.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по первісному позову в якості доказів надання професійної правничої допомоги адвокатом надані наступні документи: договір про надання правничої допомоги №18 від 12.02.2019, копія свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №2145 від 24.02.2005, копія платіжних доручень №322707 від 28.08.2019 на суму 5000,00 грн. та №322706 від 28.08.2019 на суму 5000,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи часткове задоволення первісного позову, суд дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5200,52 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

При зверненні з даним позовом до суду, позивачем по первісному позову платіжним дорученням №322719 від 25.09.2019 було сплачено 21992,25 грн. судового збору, замість 14967,76 грн. Отже, 4314,86 грн. судового збору, сплаченого позивачем по первісному позову підлягають поверненню як надмірно сплачені.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті судового за подання первісного позову покладаються на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог та з відповідача по первісному позову підлягає стягненню 15395,09 грн. судового збору. Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті судового збору за подання зустрічного позову покладаються на позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610-612 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 75, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Луговського Олександра Вікторовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, 1, ) - 969126,14 грн. основного боргу, 16679,65 грн. пені, 38733,32 грн. штрафу, 1800,26 грн. три проценти річних, 15395,09 грн. судового збору та 5200,52 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження у справі в частині первісних позовних вимог про стягнення 321984,26 грн. основного боргу, 8219,22 грн. пені та 687,71 грн. трьох процентів річних.

В решті первісних позовних вимог - відмовити.

Повернути Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, 1, ) з Державного бюджету України 4314,86 грн. судового збору, надмірно сплаченого за платіжним дорученням №322719 від 25.09.2019, про що постановити відповідну ухвалу.

В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач по первісному позову (другий відповідач за зустрічним позовом) - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, 1, ).

Відповідач по первісному позову (позивач за зустрічним позовом) - Фізична особа-підприємець Луговський Олександр Вікторович ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).

Третя особа по первісному позову (перший відповідач за зустрічним позовом) - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 24, ).

Повне рішення підписано 14 січня 2021 року.

Суддя О.В. Погорелова