ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2020м. ДніпроСправа № 904/3638/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Загинайко Т.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО" (49000, м. Дніпро, вул. Любарського, 108-А; ідентифікаційний код 13417240)

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, м. Жовті Води Дніпропетровської області, вул. Горького, буд. 2; ідентифікаційний код 143097870 )

про стягнення 230 763 грн. 92 коп.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО" звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх. № 3203/20 від 07.07.2020р.), в якій просить стягнути з відповідача - Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" 230 763 грн. грн. 92 коп., що складає 96 550 грн. 00 коп. - основного боргу за товар, поставлений відповідно до умов Договору від 22.07.2019 №658/13/196Е, 50 579 грн. 05 коп. - пені, 77 102 грн. 75 коп. - штрафу за прострочення зобов`язання більше 30 днів, 4 157 грн. 16 коп. - 3% річних та 2 374 грн. 96 коп. - інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2020 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №34186/20 від 28.07.2020) проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість нарахованої позивачем пені на підставі абз.3 ч. 2 ст. 231 ГК України. Також відповідач заперечив проти заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат та надав контррозрахунок вказаних сум, згідно з яким 3% річних складають 101,68 грн., інфляційні втрати складають 4 грн. 54 коп.

Також відповідачем було подано відзив на позовну заяву (вх. №36880/20 від 12.08.2020), в якому відповідач заперечував стосовно позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 96 550,00 грн., оскільки платіжним дорученням від 24.07.2020 №12217, заборгованість у сумі 96 550,00 грн. була сплачена Відповідачем. Крім того, відповідач заперечував проти позовних вимог щодо нарахування пені у розмірі 50 579грн.05 коп. та штрафу у розмірі 77 102грн.75 коп., надав перерахунок 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву (вх. №38542/20 від 21.08.2020) зазначено, що ним правильно нараховано пеню, оскільки право нарахування пені передбачено законодавством України. Саме, ч. 1 ст. 231 ГК України вказує на імперативний характер статті Закону, якщо у ній встановлений розмір штрафних санкцій за прострочення зобов`язання.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вх. №40588/20 від 03.09.2020), в які є аналогічними за своєю суттю з відзивом на позовну заяву (вх. №34186/20 від 28.07.2020).

Позивач у клопотанні (вх. №53044/20 від 10.11.2020) повідомляє, що основний борг у сумі 96 550 грн. 00 коп. сплачено відповідачем повністю, інші позовні вимоги до відповідача підтримує у повному обсязі.

Частиною 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше; за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Тому суд розглядає справу без призначення судового засідання та виклику сторін за наявними у ній матеріалами і документами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Справа згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розглядалася протягом розумного строку у зв`язку із вжитими в Україні карантинними заходами.

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається 22.07.2019 між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО", як постачальником та відповідачем - Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", як покупцем було укладено договір №658/13/196Е (далі - договір) відповідно до п.1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити покупцеві товари, зазначені у п. 1.2 договору, а покупець прийняти і оплатити такі товари.

Пунктом 1.2 договору, сторони визначили, що постачальник зобов`язується поставити залізничне обладнання, код 3494 (ремкомплект рейки рамної прямої та кривої) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до специфікації№1, яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п.3.1 договору сума (ціна) договору відповідно до специфікації №1 становить 477 000,00 грн., у т.ч. ПДВ20%- 79 5000,00 грн.

Поставка товарів здійснюється у повному обсязі протягом 20-ти робочих днів після підписання договору. Поставка товарів здійснюється на умовах DDR (склад покупця вул.. Залізнична,1, м. Жовті Води, Дніпропетровська область) відповідно Інкотермс 2010 (п.п.5.1,5.2 договору).

При поставці партії товарів постачальник надає сертифікат виробника, рахунок - фактуру, видаткову накладну, товарно - транспортні документи (п.5.3 договору).

Відповідно до п. 11.1 договору він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019, але в будь - якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору(п.11.3 договору).

На виконання умов договору позивачем було здійснено поставку товару за договором на загальну суму 477 000 грн.00коп., що підтверджується рахунком на оплату № 1.107 від 25.07.2019, видатковою накладною №1.107Ст від 25.07.2019, товарно-транспортною накладною №1/25/19 від 25.07.2019, актом прийому передачі товару від 25.07.2019 (а.с.15-18).

Відповідно до п. 4.2 договору покупець здійснює оплату отриманої партії товарів по факту їх поставки протягом 60-ти календарних днів.

Згідно умов п.6.1.1 договору покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

Таким чином, оплату продукції відповідач повинен здійснити не пізніше 23.09.2019.

Проте, відповідачем частково здійснено оплату за договором. Станом на 07.07.2020 заборгованість відповідача складала 96 550грн.00коп.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи; для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи; первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: - назву документа (форми); - дату складання; - назву підприємства, від імені якого складено документ; - зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; - посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг; неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо; інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку; права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку; підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку; відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи; копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами; обов`язковим є складання реєстру документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством; вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством (стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Отже, судом встановлено, що надані первинні документи на загальну суму 477 000 грн. 00 коп. складені між позивачем та відповідачем містять всі обов`язкові реквізити, передбачені статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і в розумінні вказаного Закону є такими, що підтверджують здійснення господарської операції по постачанню позивачем відповідачу товару.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Отже, строк оплати за отриманий товар є таким, що настав, і відповідач повинен був здійснити оплату за товар позивачу.

Згідно статті 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Після відкриття провадження у даній справі, 24.07.2020 відповідачем було сплачено згідно платіжного доручення № 12217 заборгованість у розмірі 96 550грн.00коп., що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин провадження у справі у частині 96 550 грн.00 коп. слід закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, судовий збір в цій частині покласти на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 96 550 грн.00 коп. відсутня.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 8.2 договору передбачена відповідальність за порушення строків виконання своїх зобов`язань, а саме : за порушення строків оплати за поставлений товар, передбачених договором, покупець сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України.

Позивачем здійснено нарахування штрафу та пені на підставі п.2 ч.2ст. 231 ГК України, якою передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

За розрахунком позивача пеня становить 50 579 грн.05коп. за загальний період з 23.09.2019 по 11.09.2019.

Крім того, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 77 102 грн.75 коп.

Щодо заявленої до стягнення позивачем пені в сумі 50 579 грн. 05 коп. та штрафу у розмірі 77 102 грн.75 коп. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшеним у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ст. 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

З наведеного вбачається, що чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Пунктом 7.4 договору передбачено, що за порушення строків оплати за поставлений товар, передбачених договором, покупець сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України

Зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що ним нарахована пеня за прострочку виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором у відповідності до вимог п.2 ч. 2 ст. 231 ГК України, тобто застосовано договірну неустойку, передбачену п. 7.4 договору.

Проте, згідно з цим пунктом договору сторони не визначили, яка саме частина ст. 231 ГК України є підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка в силу ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України підлягає обчисленню саме у відсотках.

Отже, безпосередньо договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише відсилання до норми законодавства, якою передбачені різні підстави стягнення та обчислення штрафних санкцій, зокрема ч. 2, 4, 6 ст. 231 ГК України.

За приписом же ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Окрім цього, згідно з п. 2.1. постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

При цьому, слід, зазначити, що умовами договору взагалі не встановлено розміру пені та штрафу за порушення виконання грошового зобов`язання,

За наведених обставин, господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у сумі 50 579 грн. 05 коп. та штрафу у сумі 77 102 грн.75 коп.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача інфляційних збитків на суму 2374грн.96коп. за загальний період з жовтня 2019 по лютий 2020 та 3% річних за загальний період з 23.09.2019 по 19.03.2020.

Перевіривши розрахунок інфляційних збитків судом встановлено, що він є арифметично невірним. За розрахунком суду інфляційні нарахування складають 3135грн.55коп. проте відповідно до ст. 237 ГПК України, суд не наділений повноваженнями виходити за межі позовних вимог, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань, яка заявлена позивачем у позові 2374грн. 96коп.

Щодо розрахунку 3% річних, суд зазначає, що позивачем невірно визначений початок періоду прострочення - 23.09.2019, оскільки цей день є останнім для виконання зобов`язання, а прострочення зобов`язання починається з наступного дня - 24.09.2019.

За розрахунком суду 3% річних складають 4115грн.93коп.

З урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1060грн. 47 коп.

Керуючись пунктом 19.1 Розділу ХІ Перехідних положень, статтями 123, 129, 232, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Закрити провадження у справі в частині 96 550 грн.00коп. - основного боргу.

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, м. Жовті Води Дніпропетровської області, вул. Горького, буд. 2; ідентифікаційний код 143097870 на користь Товаристваа з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "ТАКО" (49000, м. Дніпро, вул. Любарського, 108-А; ідентифікаційний код 13417240) 2374 (дві тисячі триста сімдесят чотири) грн.96 коп. інфляційних нарахувань, 4115 (чотири тисячі сто п`ятнадцять) грн.93 коп. - 3% річних та 1060 (одна тисяча шістдесят) грн. 47 коп. витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сиди.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30.12.2020

Суддя Т.В. Загинайко