ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Черкаси справа № 925/380/20

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Нестеренко А.М., за участі заступника начальника відділу прокуратури Черкаської області Тищенко О.В., представників сторін: позивача - Чернявського А.Л. за довіреністю, відповідача-1 - не з`явились, відповідача-2 - не з`явились, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси справу за позовом першого заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопи Богдана Анатолійовича і фізичної особи-підприємця Чмир Тамари Павлівни про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно шляхом припинення відповідного речового права,

ВСТАНОВИВ:

30.03.2020 року перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради (далі - позивач) звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопи Богдана Анатолійовича (далі - відповідач-1) і фізичної особи-підприємця Чмир Тамари Павлівни (далі - відповідач-2), в якому просив суд:

визнати незаконним та скасувати запис відповідача-1 - державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопи Богдана Анатолійовича від 31.03.2017 року № 19760283 про державну реєстрацію за фізичною особою-підприємцем Чмир Тамарою Павлівною нежитлової будівлі загальною площею 75,5 кв.м., розташованої за адресою: м. Черкаси, вул. Митницька,17/3, припинивши за нею набуте право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

відшкодувати судові витрати.

Позов мотивовано тим, що відповідачем-1 в порушення вимог п.п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 10, ч. 4 т. 18, ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абз. 2 п. 10-1, абз. 2 п. 12 Порядку держаної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.03.2017 року індексний номер 34572930 про реєстрацію за відповідачем-2 права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 75,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, об`єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер 101, на підставі рішення про державну реєстрацію права того ж дня 31.03.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис під номером 19760283. Запис відповідача-1 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем-2 від 31.03.2017 року під номером 19760283 є незаконним та підлягає скасуванню у судовому порядку згідно з абз. 2, 3 ч. 3 ст. 26 чи п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час звернення до суду з даним позовом) з тих підстав, що:

відповідачем-2 для державної реєстрації права власності на нерухоме майно документів, що підтверджують законність його будівництва, введення в експлуатацію або його набуття на підставі цивільно-правової угоди чи рішення суду відповідачу-1 не надано, а останнім їх наявність не перевірено;

відповідачем-2 не підтверджено підстав виникнення у відповідача-2 прав для набуття у власність спірного об`єкту нерухомого майна;

відповідачем-2 не отримано актуальної інформації в режимі реального часу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, на якій зведено спірний об`єкт нерухомого майна, право власності на який підлягало державній реєстрації;

спірний об`єкт нерухомого майна є тимчасовою спорудою, тому право власності на нього не підлягає державній реєстрації.

Після державної реєстрації відповідачем-2 права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 75,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, 05.07.2019 року позивачем і відповідачем-2, в силу негативних наслідків, обумовлених протиправними діями відповідача-1, без проведення земельного аукціону, укладено договір оренди землі площею 0,0130 га під спірною будівлею строком на 49 років (кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0084, номер запису про інше речове право 3241780 від 10.07.2019), чим порушено інтереси позивача - територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради.

Обґрунтовуючи позов, прокурором враховано судову практику, викладену в п. 5.17 постанови Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, постанові Великої палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 823/1755/16.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 06.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 925/380/20 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.05.2020 року.

Ухвалою суду від 14.05.2020 року, за клопотанням відповідача-2, відкладено підготовче засідання на 09.06.2020 року.

05.06.2020 року перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури подав клопотання про витребування доказів (вх. № 8446/20, № 8447/20, а.с. 65-68, 70-73), в яких просив витребувати у відповідача-1 та Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради документи реєстраційної справи, що стали підставою для внесення державним реєстратором запису під № 19760283 від 31.03.2017 року про державну реєстрацію за фізичною особою Чмир Тамарою Павлівною (РНОКПП - НОМЕР_1) нежитлової будівлі загальною площею 75.5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 09.06.2020 року, задоволено клопотання прокурора, продовжено строк розгляду справи в підготовчому засіданні на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 01.07.2020 року, витребувано у відповідача-1 і Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради документи реєстраційної справи.

Ухвалою суду від 01.07.2020 року, за клопотанням відповідача-2, відкладено підготовче засідання на 05.08.2020 року.

Ухвалою суду від 05.08.202 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 16.09.2020 року.

В судовому засіданні 16.09.2020 року розгляд справи відкладено до 25.09.2020 року.

В судовому засіданні 25.09.2020 року прокурор та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх повністю, судове зсідання відкладено на 28.09.2020 року.

В судові засідання 25.09.2020 року, 28.09.2020 року відповідачі повторно явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, письмові відзиви на позовну заяву не подали.

Згідно з пунктами 1, 3 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідачів за наявними в ній матеріалами, оскільки їх неявка не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Згідно з ст.ст. 233, 240 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, дослідивши позовну заяву, наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову повністю з таких підстав.

Позовні вимоги прокурора ґрунтуються на доказах, доданих до позовної заяви і витребуваних судом за його клопотанням.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 205269111 від 25.03.2020 року (а.с. 19-21), наданої на запит прокурора за параметрами запиту про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1:

31.03.2017 року державним реєстратором Виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопою Богданом Анатолійовичем прийнято рішення індексний номер 34572930 про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права приватної власності за Чмир Тамарою Павлівною (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 75,5 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цьому об`єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер 101. Підставою виникнення права власності державним реєстратором зазначено технічний паспорт серія та номер НОМЕР_2, виданий 20.03.2017 ФОП Гуглею С.В., договір купівлі-продажу б/н від 13.12.2016. На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 34572930 від 31.03.2017 ним же, державним реєстратором Цьопою Б.А., 31.03.2017 року до Реєстру внесено запис про право власності 19760283.

12.07.2018 року державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Черкаської області Кумаренко Л.М. прийнято рішення індексний номер 42096497 від 17.07.2018 про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права комунальної власності за Черкаською міською радою () на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку кадастровий номер :02:003:0084 площею 0,013 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою: АДРЕСА_1, цьому об`єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер 101. На підставі рішення про державну реєстрацію права (з відкриттям розділу) індексний номер 42096497 державним реєстратором 17.07.2018 року до Реєстру внесено запис про право власності 27076206;

10.07.2019 року державним реєстратором Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Черкаська області Криловою О.М. прийнято рішення індексний номер 47806475 від 16.07.2019 про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди за Чмир Т.П. на земельну ділянку кадастровий номер :02:003:0084 площею 0,013 га під нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права оренди землі державним реєстратором зазначено договір оренди б/н від 05.07.2019, суб`єктами речового права оренди є Черкаська міськрада, як орендодавець і Чмир Т.П. як орендар, строк дії договору 49 років. На підставі рішення про державну реєстрацію права оренди землі індексний номер 47806475 державним реєстратором до Реєстру внесено запис про право оренди землі 32417880.

За замовленням Чмир Т.П. суб`єктом господарювання ФОП Гуглею С.В. 20.03.2017 року виготовлено технічний паспорт серії НОМЕР_2 на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 1991 року побудови, яка складається із коридору літ. «а» і торгівельної зали літ. «А-1» загальною площею 75,5 м2, розміщених на стрічковому бетонному фундаменті (а.с. 29-33).

05.07.2019 року Черкаська міська рада, як орендодавець, і фізична особа-підприємець Чмир Тамара Павлівна, як орендар, уклали договір оренди землі (а.с. 34-36) за умовами п.п. 1, 2 якого, орендодавець на підставі рішення Черкаської міської ради від 23.05.2019 року № 2-46 надав, а орендар прийняла в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0130 кв.м. (кадастровий номер :02:003:0084), що за цільовим призначенням відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , під нежитлову будівлю. Договір оренди землі укладено на 49 років (п. 8 договору).

Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради на запит прокурора від 19.02.2020 № 3892-01-21 листом № 2892-01-21 від 12.03.2020 року повідомило, що їх спеціалістами візуальним оглядом нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , без присутності власника Чмир Т.П. встановлено, що вказаний об`єкт є тимчасовою спорудою для здійснення підприємницької діяльності. Питання проведення будівельно-технічного дослідження та отримання висновку експерта щодо капітальності цієї споруди не відноситься до повноважень підрозділів ДАБК, спеціалісти Управління ДАБК не є фахівцями експертами з визначення капітальності чи не капітальності споруд, дозвільних документів та документів про готовність до експлуатації вказаного нерухомого об`єкта до Управління не подавалось (а.с.25-26).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014 року у справі № 712/9106/14-а скасовано постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2014 року у цій справі, прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця Очередного Ігоря Миколайовича до Управління планування та архітектури департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - КП «Черкасиводоканал» про визнання недійсним та скасування повідомлення № 1177-01-14 від 06.06.2014 року про анулювання паспортів прив`язки тимчасової споруди - торгівельного павільйону по АДРЕСА_3 , повністю відмовлено. За твердженням прокурора тимчасова споруда - торгівельний павільйон по АДРЕСА_3 , яка є об`єктом спору у адміністративній справі № 712/9106/14-а, є одним і тим же об`єктом, спір з приводу якого розглядається у даній справі № 925/380/20.

Із повідомлення Управління інспектування Черкаської міської ради від 03.12.2019 № 25122-01-21 на запит прокурора від 14.11.2019 слідує, що демонтаж тимчасової споруди по вул. Піонерській-Гоголя в м. Черкаси, зазначений в переліку від 26.03.2019 року, не відбувся, оскільки на зазначений об`єкт проведено державну реєстрацію права власності за Чмир Т.П. державним реєстратором Цьопою Б.А. (а.с. 23-24).

За твердженням прокурора, викладеним у позовній заяві, за заявою Черкаської місцевої прокуратури від 10.12.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено повідомлення про відкриття кримінального провадження за № 0000206 за фактом протиправності реєстрації будівлі загальною площею 75,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкта нерухомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 Кримінального Кодексу України. Остаточне рішення у цьому кримінальному провадженні компетентним органом не прийнято.

За клопотанням прокурора від 05.06.2020 року, ухвалою суду від 09.06.2020 року у відповідача-1 та Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради витребувано документи реєстраційної справи, що стали підставою для внесення державним реєстратором спірного запису під № 19760283 від 31.03.2017 року. На вимогу суду:

Сільський голова Рацівської сільської ради листом № 02-28/284 від 18.06.2020 року (вх. № 9221/20 від 19.06.2020 року а.с. 88) повідомив суд, що Цьопа Б.А. з 23.10.2019 року звільнений з посади державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області у зв`язку з переведенням до Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, у виконавчого комітету Рацівської сільської ради всі витребувані судом документи відсутні, всі реєстраційні справи знаходяться за місцем реєстрації зареєстрованого майна;

Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради направило суду 22.06.2020 року лист (вх. № 9347/20 а.с. 89), в якому повідомило, що не має можливості надати витребувані документи, оскільки в паперовій формі реєстраційна справа до Управління не надходила, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також відсутні електронні копії документів реєстраційної справи, на підставі яких було зареєстровано право власності на вище вказані будівлі.

Таким чином, предметом позову у справі, що розглядається, є вимога прокурора, подана в інтересах Черкаської міської ради, про скасування запису державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопи Богдана Анатолійовича від 31.03.2017 року № 19760283 про державну реєстрацію за фізичною особою-підприємцем Чмир Т.П. права власності на нежитлову будівлю загальною площею 75,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та припинення за Чмир Т.П. набутого права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позов подано прокурором на захист порушеного права Черкаської міської ради, як власника земельної ділянки кадастровий номер :02:003:0084 під спірним нерухомим майном.

Спірні правовідносини у цій справі виникли фактично щодо права власності на споруду, державну реєстрацію права власності на яку за відповідачем-2 проведено відповідачем-1, розміщену на землі комунальної власності.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Нормами Цивільного кодексу України встановлено, що:

об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ч. 1 ст. 177);

до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181);

право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 182);

право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.ч. 1, 2 ст. 328);

права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334);

право власності припиняється з підстав, визначених ст. 346 ЦК України;

держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (п.п. 1, 2 ст. 386);

власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ч. 1 ст. 392).

Частиною 2 ст. 328 ЦК України встановлена презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі застосовується редакція закону, чинна на момент звернення прокурора з позовом до суду) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відомості про речові права на земельну ділянку, похідні від права власності, що припиняються після завершення строку дії відповідного договору, містяться в Державному реєстрі прав з дня державної реєстрації набуття речового права до дня закінчення строку дії договору, що обраховується відповідно до Цивільного кодексу України. Після закінчення строку дії договору державна реєстрація речового права припиняється за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав.

Відомості про речові права на земельну ділянку, похідні від права власності, що набуваються на підставі договору за умови його поновлення, містяться в Державному реєстрі прав з дня державної реєстрації набуття речового права.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 зазначеного Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» також встановлено що: державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності (п. 1 ч. 1 ст. 4); перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч.ч. 1, 2 ст. 18); державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі також інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 27).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 37 зазначеного Закону, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Господарський процесуальний кодекс України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункти 6 та 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 19.06.2019 року у справі № 824/1751/14-а (провадження № 11-291ап19), спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою має вирішуватись одночасно зі спором щодо належності речового права, є приватноправовим та з огляду на суб`єктний склад має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Аналогічну правову позицію висловлено в постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 823/1508/16, від 16 січня 2019 року у справі № 823/692/17 та інших (п.п. 51, 53 постанови).

У пунктах 15-39 постанови від 03.09.2020 року у справі № 914/1201/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виклав правову позицію щодо застосування норм права ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та використання належного способу захисту, виходячи із застосування цієї спеціальної норми права. За їх змістом виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. До їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19.

Зважаючи на істотну зміну з 16.01.2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для врахування при вирішенні спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених зокрема у постанові від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, про врахування яких заявляв прокурор у справі, що розглядається (п. 39 постанови).

У постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 363/4852/17 (провадження № 61-19831св19) викладено правову позицію, згідно якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів в Україні», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді справи № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Враховуючи правову позицію Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 03.09.2020 року у справі № 914/1201/19, суд відхиляє аргументи прокурора про необхідність врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, та визнає обрання неналежного способу захисту порушеного права достатньою підставою для відмови у задоволенні позову прокурора повністю.

Крім того, частиною 2 ст. 328 ЦК України встановлена презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності припиняється з підстав, визначених ст. 346 ЦК України;

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (п.п. 1, 2 ст. 386);

Аналіз доказів, поданих прокурором в обґрунтування позову, за висновком суду не доводить наявність тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому і з цих підстав суд у задоволенні позову відмовляє.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідачів.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 Цивільного кодексу України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням вищевикладеного ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а обраний прокурором спосіб захисту свого права шляхом заявлення вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно шляхом припинення відповідного речового права не відповідає ефективному засобу захисту та не дозволить позивачу відновити свої права та охоронювані законом інтереси, обумовлені зокрема і ст. 13 Констиуції України, тобто є неналежним способом захисту порушеного права.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного суд відмовляє у задоволенні позову прокурора повністю.

На підставі статті 129 ГПК України судові витрати на сплату судового збору покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Першого заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до Державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаській області Цьопи Богдана Анатолійовича, Фізичної особи-підприємця Чмир Тамари Павлівни про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно шляхом припинення відповідного речового права - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.04.2021 року.

Суддя В.М. Грачов