ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.10.2020р. м. Харків Справа №905/823/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,

розглянувши справу №905/823/20

за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення 21 990,25 грн.,

без повідомлення (виклику) сторін,

Суть спору: АТ КБ «Приватбанк» звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 21 990,25 грн., з яких: 1 802,37 грн. - заборгованість за кредитом, 9 755,72 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10 432,16 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань за договором банківського рахунку №МR4017 від 06.07.2006р. з додатком № 7 від 02.04.2008р. «Регламент надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок» до нього щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Ухвалою суду від 03.08.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач про розгляд даної справи повідомлений належним чином шляхом направлення копій ухвали суду від 03.08.2020р. на юридичну адресу позивача: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адресу для листування позивача: 49027, м. Дніпро а/с 1800 та адресу уповноваженого представника позивача: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, які одержані 06.08.2020р. та 11.08.2020р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення №840, №840, №831.

Відповідач відзив на позов до суду не подав, про розгляд даної справи повідомлявся шляхом розміщення відповідного оголошення на електронній сторінці господарського суду Донецької області офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в порядку приписів ч. 10 ст. 176 ГПК України з огляду на те, що інформація, яка отримана від Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради про зняття з реєстрації гр. ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 з 27.12.2013р. (лист за вх. № 9915/20 від 29.05.2020р.), від ГУ ДМС у Донецькій області про неможливість надання запитуваної інформації про проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 (лист за вх. № 11345/20 від 19.06.2020р.), від Державної міграційної служби України про відсутність відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 (лист за вх. № 12149/20 від 01.07.2020р.) на запити суду від 04.05.2020р., від 01.06.2020р., не дала можливості встановити його зареєстроване місце проживання (перебування).

Одночасно, зважаючи на те, що адреса відповідача: АДРЕСА_1 зазначена у договорі банківського рахунку №МR4017 від 06.07.2006р. та є єдиною відомою адресою, судом надіслано копію ухвали суду від 03.08.2020р. за цією адресою, проте вона не вручена та повернута до суду органом поштового зв`язку з довідкою «за закінченням терміну зберігання».

Окрім того, ухвала суду від 03.08.2020р. розміщена у ЄДРСР, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Приймаючи до уваги те, що господарським судом вжито всі залежні від нього заходи для забезпечення реалізації відповідачем права на судовий захист своїх прав та інтересів, з огляду на закінчення строку розгляду справи, даний спір вирішено в порядку ч. 9 ст.165 ГПК України за наявними матеріалами.

02.10.2020р. судом складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, господарським судом встановлено:

06.06.2006р. між ЗАТ КБ «Приватбанк» (на т.ч. АТ КБ «Приватбанк») (банк, позивач) та ФОП Дубровою О.Ю. (клієнт, відповідач) укладено договір банківського рахунка №МR4014, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний (поточні) рахунок (рахунки) у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий (карткові) та інші рахунки зі спеціальним режимом використання) та здійснює його (їх) розрахункове та касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів Національного банку України та умов цього договору (п. 1.1 договору).

У разі потреби, за вимогою клієнта, банк зобов`язується здійснювати овердрафтові обслуговування клієнта, що передбачає проведення його платіжних доручень та платежів, здійснених довіреними особами клієнта з використанням корпоративних платіжних карток (КПК), понад залишок коштів на поточному (поточних) рахунків та картковому (карткових) рахунку (рахунків) клієнта, відкритому в банку, за рахунок кредитних коштів. Порядок та умови надання клієнту овердрафту обумовлюються у додатковій угоді до договору банківського рахунка або окремому договорі про надання овердрафтового кредиту на поточний або карткових рахунок, що укладений між клієнтом та банком (п. 2.1.25 договору).

Цей договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і припиняє свою дію відповідно до умов цього договору та чинного законодавства (п. 6.1 договору).

02.04.2008р. між цими сторонами укладено додаток №7 до договору - Регламент надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок.

У п.1.1. додатку № 7 до договору передбачено, що банк за наявності вільних грошових ресурсів зобов`язується здійснювати овердрафтове обслуговування клієнта на підставі анкети-заяви на встановлення овердрафтового кредиту на картковий рахунок (додаток 8 до цього договору), що полягає в проведенні платежів, здійснених довіреними особами клієнта з використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на картковому рахунку клієнта, відкритому в банку (далі - картрахунок), за рахунок кредитних коштів у межах ліміту, встановленого відповідно до п.1.3 цього додатку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

Ліміт овердрафтового кредитування клієнта - сума коштів, у межах якої банк зобов`язується здійснювати оплату платежів довірених осіб клієнта, проведених з використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на його картковому рахунку. Ліміт розраховується відповідно до затвердженої внутрішньобанківської методики на підставі даних про рух коштів за поточним рахунком, балансу підприємства і звіту про фінансові результати на останню звітну дату, показника ліквідності діяльності, співвідношення власних і позикових коштів, платоспроможності, кредитної історії та інших показників відповідно до внутрішньобанківських нормативів і нормативних актів Національного банку України. Надається для використання довіреними особами клієнта за допомогою платіжних карток на цілі, зазначені в п. 4.2. додатка 6 до цього договору.

У п.1.2. додатку № 7 передбачено, що кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, дебіторської заборгованості, сплати відсотків та винагороди в обговорені цим додатком до договору терміни.

У п. 1.3. додатку № 7 передбачено, що ліміт, згідно з цим додатком до договору, являє собою суму коштів, у межах якої банк, зобов`язується здійснювати оплату платежів довірених осіб клієнта, проведених із використанням корпоративних платіжних карток, понад залишок коштів на його картковому рахунку. Ліміт установлюється банком залежно від кількості корпоративних карток, оформлених на довірених осіб клієнта, і сумарного розміру бланкових лімітів овердрафтового кредитування, що банк встановлює згідно з анкетою - заявою (додаток 8 до цього договору).

На момент підписання цього договору ліміт складає 2 500 грн.

Проведення платежів клієнта в порядку, встановленого цим додатком до договору, здійснюється банком у термін до 03.04.2009р.

У п. 1.4 додатку №7 передбачено, що овердрафтове кредитування клієнта здійснюється банком в межах ліміту і терміну, установлених згідно п.1.3. цього додатку до договору, з періодом безперервного користування кредитом не більше 30 днів.

Періодом безперервного користування кредитом є період часу, протягом якого безперервно існувало дебетове сальдо на картковому рахунку.

Початком періоду безперервного користування кредитом вважається перший день, починаючи з якого безперервно існувало дебетове сальдо на картковому рахунку клієнта після закриття банківського дня. Зменшення чи зростання заборгованості за кредитом у цей період не впливають на зміну дати початку періоду безперервного користування кредитом. Датою закінчення періоду безперервного користування кредитом вважається день, після закінчення якого на картковому рахунку зафіксоване нульове дебетове сальдо.

У п.1.5. додатку № 7 передбачено, що клієнт сплачує відсотки за увесь час фактичного користування кредитом згідно з п.п. 3.1, 3.2, 3.3 цього додатка до договору.

У п.1.6. додатку №7 передбачено, що клієнт здійснює погашення кредиту, отриманого в межах установленого ліміту, не пізніше терміну закінчення періоду безперервного користування кредитом, установленого п.1.4 цього додатка до договору.

У п. 1.7. додатку №7 передбачено, що клієнт здійснює погашення різниці між заборгованістю за кредитом та знову встановленим додатковою угодою до цього договору сторін лімітом відповідно до п.1.12.2 цього додатка до договору у випадку перевищення заборгованості за кредитом над сумою знову встановленого ліміту протягом банківського дня, за станом на який виникла різниця. Погашення цієї різниці трактується як погашення частини кредиту. У випадку, якщо діюче дебетове сальдо за картковим рахунком перевищує новий ліміт, банк блокує можливість проведення наступних транзакцій за допомогою корпоративної картки до моменту зниження заборгованості за овердрафтовим кредитом до суми нового розрахованого ліміту, прийнятого клієнтом. Клієнт зобов`язується не перевищувати платіжних лімітів, установлених на КПК клієнта. У разі виникнення перевитрати платіжного ліміту за кожною з карток у межах установленого ліміту на корпорацію сума перевитрати погашається за рахунок невикористаного залишку ліміту шляхом перерозподілу коштів між картками довірених осіб клієнта. У випадку неможливості погашення заборгованості або її частини ця заборгованість у цей же банківський день переходить у розряд простроченої.

У п. 1.9. додатку №7 передбачено, що клієнт здійснює повне погашення кредиту, простроченої дебіторської заборгованості, а також нарахованих і прострочених нарахованих відсотків не пізніше терміну згідно з п.1.3. погашення кредиту, простроченої заборгованості, а також нарахованих і прострочених нарахованих відсотків може бути здійснене клієнтом також з інших належних йому рахунків згідно із законодавством у порядку, визначеному п. 4, п. 2.3 договору.

У п. 2.2 додатку №7 передбачено, що зобов`язання з видачі кредиту чи його частини згідно з цим додатком до договору виникають у банку, з дати списання з карткового рахунку клієнта сум згідно з операціями, здійсненими довіреними особами клієнта з використанням корпоративних платіжних карток у порядку передбаченому пунктом 1.17.1. цього договору, і за відсутності необхідних коштів на рахунку клієнта. Проведення довіреними особами операцій здійснюється в межах наданої можливості користування коштами в рамках ліміту овердрафтового кредитування згідно з анкетою-заявою (додаток 8 цього договору).

У п. 3.1. додатку №7 передбачено, що за користування кредитом у період з дати виникнення дебетового сальдо на картковому рахунку клієнта після закриття банківського дня клієнт сплачує відсотки, виходячи з диференційованої процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом і встановлений у розділі 4 додатка до договору.

У 3.2. додатку № 7 передбачено, що відповідно до статті 212 Цивільного кодексу України у разі порушення клієнтом будь-якого із зобов`язань з погашення кредиту, передбачених цим додатком до договору, клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі подвійної ставки річних інтервалу « 16-30 днів» від суми залишку непогашеної заборгованості.

У п. 3.3. додатку №7 передбачено, що сплата відсотків за користування кредитом, розрахованих згідно з пунктами 3.1., 3.2. цього додатка до договору здійснюється в порядку, визначеному в пунктах 1.11., 2.3. цього додатка до договору. Відсотки, не сплачені після закінчення періоду безперервного користування кредитом, вважаються простроченими. Сплата відсотків може бути здійснена клієнтом також з інших належних йому рахунків у встановленому законом порядку.

У п. 3.8 додатку №7 передбачено, що у разі недостатності у клієнта коштів для повного виконання зобов`язань за цим додатком до договору зобов`язання виконуються в такій послідовності: 1) погашення заборгованості за іншими витратами, пов`язаними з цільовим використанням корпоративних платіжних карток; 2) заборгованості за простроченими відсотками; 3) простроченої заборгованості за кредитом; 4) суми відсотків за користування кредитом, розрахованої згідно з пп. 3.1, 3.2.4 цього додатка до договору; 5) суми винагород; 6) штрафу, пені, неустойки; 7) суми кредиту.

У п. 3.9. додатку №7 передбачено, що у разі непогашення кредиту в будь-який із термінів, установлених пунктами 1.3., 1.4., 1.5., 1.6., 1.7., 1.8., 1.9., 1.12.1., 1.12.2., 1.12.4., цього додатка до договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості за простроченою сумою кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до пункту 3.2. цього додатка до договору, з дня виникнення простроченої заборгованості.

У п. 3.10 додатку №7 передбачено, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється щодня, починаючи з дати утворення на картковому рахунку дебетового сальдо на момент закриття банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з фактичної кількості календарних днів у році. Нарахування відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал розрахунку відсотків не включається.

У п. 4.1. додатку №7 передбачено, що для розрахунку відсотків за користування кредитом установлюється диференційована процентна ставка. Процентна ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку за кредитом і визначається: термін користування кредитом: протягом 1-3 днів 18% річних; протягом 4-7 днів 21% річних; протягом 8-15 днів 23% річних; протягом 16-30 днів 26% річних.

У п. 4.2. додатку №7 встановлений порядок розрахунків відсотків за диференційованою процентною ставкою: за 1-й день користування кредитом розрахунок відсотків здійснюється за процентною ставкою інтервалу « 1-3 дні»; у випадку непогашення кредиту після закінчення 3-х днів з дати початку періоду безперервного користування кредитом, починаючи з 4-го дня в силу вступає процентна ставка інтервалу « 4-7 днів»; у випадку непогашення кредиту після закінчення 7 днів з дати початку періоду безперервного користування кредитом, починаючи з 8-го дня в силу вступає процентна ставка інтервалу « 8-15 днів»; у випадку непогашення кредиту після закінчення 15 днів з дати початку періоду безперервного користування кредитом, починаючи з 16-го дня в силу вступає процентна ставка інтервалу « 16-30 днів»; у випадку непогашення кредиту після закінчення 30 днів з дати початку періоду безперервного користування кредитом, починаючи з 31-го дня в силу встановлюється подвоєна процентна ставка, визначена в п. 3.2. цього додатка до договору.

У п. 5.1 додатку №7 передбачено, що у разі порушення клієнтом будь-якого із зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 1.5., 1.9, 1.12.1, 3.1, 3.2, 3.3 цього додатка до договору, термінів повернення кредиту й інших витрат, передбачених п.п. 1.3, 1.4, 1.6, 1.7, 1.8, 1.9, 1.12.2, 1.2.14 цього додатка до договору, винагород, передбаченої п.п 1.10, 3.4, 3.5, 3.6, цього додатка до договору клієнт сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня.

У п. 5.3 додатку №7 передбачено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язання, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, здійснюється протягом 3 років із дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано клієнтом.

На виконання умов договору банківського рахунку та додатку № 7 в межах встановленого ліміту овердрафтового кредитування за період з 23.07.2008р. по 22.08.2008р. (останній період безперервного користування кредитом) позивачем надано відповідачу кредитні кошти у розмірі 2 498,06 грн., про що свідчать виписки по рахунку відповідача за період з 02.04.2008р. по 19.03.2020р.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, 22.08.2008р. позивачем винесено на прострочку кредит у розмірі 1 802,37 грн. та нараховано відсотки за користування кредитними коштами за ставкою 52% у розмірі 9 755,72 грн. за період з 23.08.2008р. по 01.04.2019р., а також пеню у розмірі 10 432,16 грн. за загальний період з 09.04.2009р. по 19.03.2020р. на тіло кредиту та відсотки.

Також судом встановлено, що 27.10.2014р. до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №3011135 про припинення підприємницької діяльності ФОП Дуброви О.Ю.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. За ч.1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу (як приклад, п.п. 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017р. №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч.1 ст. 20 ГПК України, а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Відповідно до ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно із ст.26 ЦК України усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

За приписами ч.1 ст.34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Статтею 52 ЦК України встановлено цивільно-правову відповідальність фізичної особи-підприємця, згідно з якою така фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст.ст.51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 202-208 ГК України, ч.8 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018р. у справі №910/16713/15, від 13.02.2019р. у справі №910/8729/18, від 09.10.2019р. у справі №127/23144/18.

Таким чином, з огляду на те, що між сторонами виник спір, пов`язаний з виконанням умов господарського договору, який згідно із п.1 ч.1 ст.20 ГПК України є підвідомчий господарським судам, враховуючи правові позиції Верховного Суду, позивачем обґрунтовано визначено належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частинами 1,2 ст. 1069 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. ст. 1046, 1048, 1050 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з висновками щодо застосування ст. ст. 1048, 1050 та 625 ЦК України у їх взаємозв`язку, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12, від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17, від 04.07.2018р. у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018р. у справі №202/4494/16-ц, від 04.02.2020р. у справі №912/1120/16, цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У постанові Верховного суду від 05.03.2019р. у справі № 5017/1987/2012 вказано, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України (п.п. 49, 50 постанови).

Укладений між сторонами у справі Регламент надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок, що є додатком № 7 від 02.04.2008р. до договору банківського рахунку №МR4014 від 06.06.2006р., за своєю правовою природою є кредитним договором на умовах овердрафту, який передбачає надання банком кредиту понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в межах суми 2 500 грн. шляхом дебетування його рахунка з подальшим погашенням кредиту не пізніше закінчення періоду безперервного користування, який складає не більше 30 днів, та сплатою відсотків за таке користування за ставками 18%, 21%, 23%, 26%, які визначаються в залежності від терміну користування протягом 1 - 3 днів, 4-7 днів, 8-15 днів, 16-30 днів відповідно.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України.

Між тим, відповідачем неналежно виконані свої зобов`язання та по закінченню періоду безперервного користування кредитом не здійснено погашення кредиту у повному обсязі, у зв`язку з чим у нього виник борг за кредитом у розмірі 1 802,37 грн. та позивачем нараховано проценти у розмірі 9 755,72 грн. на підставі п. 3.2, пп. 4.2.5 п. 4.2 додатку № 7 із застосуванням подвоєної процентної ставки - 52 %, які за своєю правовою природою є процентами, нарахованими у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, і охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі №924/1473/15, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача як боргу за кредитом у розмірі 1 802,37 грн., так і за процентами за неправомірне користування кредитом у розмірі 9 755,72 грн., незважаючи на те, що позивач не посилався на норми ст. 625 ЦК України та застосовуючи у цьому випадку принцип jura novit curia («суд знає закони»), що є підставою для їх задоволення в цих частинах у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Згідно ст. ст. 549 , 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язань. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

В силу положень ст. ст. 1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. п. 5.1, 5.3 додатку №7 передбачено, що у разі порушення клієнтом будь-якого із зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 1.5., 1.9, 1.12.1, 3.1, 3.2, 3.3 цього додатка до договору, термінів повернення кредиту й інших витрат, передбачених п.п. 1.3, 1.4, 1.6, 1.7, 1.8, 1.9, 1.12.2, 1.2.14 цього додатка до договору, винагород, передбаченої п.п 1.10, 3.4, 3.5, 3.6, цього додатка до договору клієнт сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня. Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язання, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, здійснюється протягом 3 років із дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано клієнтом.

Розрахунок пені, який здійснений позивачем та згідно з яким розмір пені, нарахованої за загальний період з 09.04.2009р. по 19.03.2020р. на суму боргу за кредитом та відсотками складає 10 432,16 грн., перевірено господарським судом та встановлено, що позивачем не враховано умови п. 5.3 додатку № 7 щодо трирічного строку нарахування пені.

З огляду на викладене, а також враховуючи попередні висновки суду щодо правової природи нарахованих позивачем процентів, які не є зобов`язанням у розумінні ст.509 ЦК України, що, у свою чергу, виключає нарахування на них пені, судом самостійно здійснено розрахунок пені та встановлено, що її розмір за загальний період з 09.04.2009р. по 23.08.2011р. на суму боргу за кредитом 1 802,37 грн. складає 792,03 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 792,03 грн., а отже і про їх задоволення в цій частині.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідент. код ЄДР 14360570) заборгованість за кредитом у розмірі 1 802 (одна тисяча вісімсот дві) грн. 37 коп., заборгованість за процентами у розмірі 9 755 (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) грн. 72 коп., пеню у розмірі 792 (сімсот дев`яносто дві) грн. 03 коп., судовий збір у розмірі 1 180 (одна тисяча сто вісімдесят) грн. 52 коп.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 07.10.2020р.

Суддя Л.В. Ніколаєва