ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2020 справа № 914/427/20

Господарський суд Львівської області у складі:

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участі секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1, Львівська область, м.Львів;

до Відповідача-1: Львівської міської ради, Львівська область, м.Львів;

до Відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп", Львівська область, м.Львів;

про: визнання недійсними ухвал Львівської міської ради, договору про встановлення сервітуту та скасування державної реєстрації прав на землю.

Представники:

Прокурора: Леонтьєва Н.Т. - прокурор (наказ від 11.09.2020р. №1598к);

Відповідача-1: Поліщук О.С. - представник (довіреність від 16.04.2020р. №4-2901-11517);

Відповідача-2: Костур Р.В. - представник (ордер від 20.10.2020р. серія ВС №1041983).

ВСТАНОВИВ:

20.02.2020р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 від 19.02.2020р. №14.34/106-1174вих.-20 (вх. №464) за позовом до Львівської міської ради та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" про:

- визнання недійсним п.2 ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 "Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській";

- визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській";

- визнання недійсним укладеного між Львівською міською радою та ТОВ "Девелопленд Груп" Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га (у тому числі площею 0,0953 га у межах червоних ліній) без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру;

- скасування державної реєстрації 05.03.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншого речового права - права користування (сервітут) ТОВ "Девелопленд Груп" на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га на вул.Стрийській-вул.Луганській у м.Львові (запис про інше речове право 25179213 за рішенням індексний №40046146 від 07.03.2018 про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) іншого речового права).

Підставами позовних вимог Прокурор зазначає намір Відповідача-1 та Відповідача-2 шляхом укладення Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) уникнути виконання вимог Земельного кодексу України щодо продажу права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах (земельних торгах).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.02.2020р. у даній справі судом постановлено позовну заяву Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 від 19.02.2020р. №14.34/106-1174вих.-20 (вх. №464 від 20.02.2020р.) залишити без руху; надати Заступнику керівника Львівської місцевої прокуратури №1 десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: надати суду письмове пояснення, у якому визначити зміст позовних вимог до кожного з Відповідачів; надати суду письмове підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

06.03.2020р. Прокурором за вх. №11289/20 подано до суду клопотання від 04.03.2020р. вих. №14.34/106-1581вих.-20, у якому на виконання вимог ухвали Господарського суду Львівської області від 25.02.2020р. у даній справі зазначає, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, а також визначає зміст позовних вимог до кожного з Відповідачів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.03.2020р. у даній справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; провадження у справі №914/427/20 зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №912/2385/18; зобов`язати Учасників справи повідомити Господарський суд Львівської області про результати перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №912/2385/18.

03.08.2020р. Прокурором за вх. №23210/20 подано до суду клопотання від 29.07.2020р. вих. №05/2-691вих-20, у якому повідомляє суд про ухвалення 26.05.2020р. Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі №912/1276/19 та просить суд поновити провадження у справі.

В період з 03.08.2020р. по 28.08.2020р. головуючий суддя Фартушок Т.Б. перебував у відпустці.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.09.2020р. у даній справі суд постановив поновити провадження у справі; призначити підготовче засідання на 29.09.2020р.; Учасникам справи в строк до 22.09.2020р. надати суду письмове пояснення з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.09.2020р. у даній справі судом постановлено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" від 28.09.2020р. вх. №28066/20 відхилити; відкласти підготовче судове засідання на 21.10.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.10.2020р. у даній справі суд постановив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" від 20.10.2020р. про поновлення строку для подання доказів та приєднання доказів до матеріалів справи задоволити; поновити ТзОВ "Девелопленд Груп" строк для подання долучених до клопотання доказів по 21.10.2020р.; відкласти підготовче судове засідання на 10.11.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.11.2020р. у даній справі судом постановлено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" від 09.11.2020р. вх. №32317/20 про продовження строку для подання відзиву задоволити; продовжити Товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" строк для подання Відзиву по 21.10.2020р.; прийняти та приєднати до матеріалів справи №914/427/20 Письмові пояснення від 21.10.2020р. вх. №30438/20 Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" як Відзив; підготовче судове засідання відкласти на 24.11.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.11.2020р. у даній справі суд постановив відкласти підготовче судове засідання на 03.12.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.12.2020р. у даній справі судом постановлено заяву закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; судове засідання з розгляду спору по суті призначити на 22.12.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили Прокурор та представники Учасників справи в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Прокурор в судове засідання з`явилась, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову, надала оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до поданих до суду заяв по суті спору для огляду судом, зазначила про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Прокурора доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Представник Відповідача-1 в судове засідання з`явилась, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до відмови в задоволенні позову, надала оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до поданих до суду заяв по суті спору для огляду судом, зазначила про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Відповідача-1 доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

Представник Відповідача-2 в судове засідання з`явилась, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до відмови в задоволенні позову, надала оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до поданих до суду заяв по суті спору для огляду судом, зазначила про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Відповідача-2 доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

Позиція Прокурора:

Прокурор в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000310, яке розпочато 05.10.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Львівської міської ради, які, діючи в інтересах ТОВ «Девелопмент Груп», всупереч інтересам служби, передали йому в строкове платне користування без проведення земельних торгів, земельну ділянку площею 0,8683га на вул.Стрийській-вул.Луганській, нормативна грошова оцінка якої становить 15275828,24грн. чим заподіяно істотну шкоду інтересам територіальної громади м.Львова.

При цьому, зазначає, що проведеною Прокурором перевіркою встановлено, що надання Відповідачу-2 вказаної ділянки у сервітутне користування та укладення Відповідачем-1 та Відповідачем-2 договору про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) від 01.03.2018р. №С-с-266 суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на те, що Відповідачем-1 передано Відповідачу-2 земельну ділянку в сервітутне користування для цілей, які не визначені законодавством, - для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру за цільовим призначенням за кодом КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови.

Також, Прокурор зазначає про порушення Відповідачем-1 порядку зміни цільового призначення земельної ділянки з земель сільськогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови за кодом КВЦПЗ 02.09, що має наслідком наявність правових підстав до скасування ухвал Відповідача-1 від 29.06.2017р. №2221 "Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській", від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській", а також Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток).

Окрім того, Договір від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) має ознаки удаваного правочину, оскільки сервітутом є право, насамперед, на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

В той же час, згідно доводів Прокурора, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Тому саме оренді притаманні умови, спосіб та цілі користування спірною земельною ділянкою - для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за цільовим призначенням за кодом КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок.

З врахуванням наведеного Прокурор зазначає, що діяльність з облаштування благоустрою території, будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок свідчить про постійне, повне використання земельної ділянки, що не відповідає обмеженому сервітутному користуванню, передбаченому ст. 99 Земельного кодексу України, упродовж строку, на який її надано, для проведення користувачем саме підприємницької та інших видів діяльності, чим позбавлено власника - територіальну громаду м.Львова права володіння та користування даною земельною ділянкою. Водночас, потреби ТОВ «Девелопленд Груп» у спірній земельній ділянці могли бути задоволені в повному обсязі шляхом надання її в оренду.

Удаваність правочину Прокурор обґрунтовує також сплатою Відповідачем-2 плати за сервітут за кодом платежу 18010600 для юридичних осіб, який, відповідно до Класифікації доходів бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №11 від 14.01.2011р. (з наступними змінами та доповненнями) має найменування «Орендна плата з юридичних осіб», а «Плата за встановлення земельного сервітуту» має код 21081700.

Відтак, на думку Прокурора, Відповідач-1 та Відповідач-2 уклали Договір від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі, право на укладення якого набувається за результатами проведення земельних торгів. Вказане свідчить про намір Відповідача-1 та Відповідача-2 шляхом укладення Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) уникнути виконання вимог земельного законодавства щодо продажу права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах (земельних торгах).

У поданій 06.07.2020р. за вх. №21191/20 Відповіді на відзив від 03.07.2020р. вих. №14.34/106-4136вих.-20 Прокурор, в спростування викладених у відзиві доводів Відповідача-1 зазначає про необґрунтованість доводів Відповідача щодо недоведення підстав та передчасність до представництва інтересів держави шляхом звернення до господарського суду із позовною заявою.

Крім того, Прокурор зазначає про те, що в межах кримінального провадження не можуть бути вирішені питання щодо дійсності рішень органу місцевого самоврядування, договору та скасування державної реєстрації речових прав. При цьому, Прокурор не заперечує загальне право органу місцевого самоврядування передавати земельні ділянки у сервітутне користування, однак, відповідні рішення повинні прийматись у відповідності до чинного законодавства, в межах повноважень, в порядку та у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України.

Також, Прокурор зазначає, що Відповідачем-1 не доведена відсутність можливості розпорядитись земельною ділянкою в законний спосіб, зокрема, шляхом надання такої в оренду в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

При цьому, згідно доводів Прокурора, Відповідачем-1 не спростовано правильність наведених у позовній заяві доводів та висновків прокурора щодо не законного визначення цільового призначення спірної земельної ділянки, наданої для облаштування благоустрою території за кодом КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови з одночасним переведенням її із земель сільськогосподарського призначення.

У поданих 28.09.2020р. за вх. №28088/20 поясненнях від 28.09.2020р. б/н Прокурор наводить доводи в обґрунтування підставності представництва інтересів держави шляхом подання позову до господарського суду у даній справі.

18.11.2020р. за вх. №33194/20 Прокурором подано Відповідь на відзив від 16.11.2020р. вих. №14.34/106-6963вих.-20, у якому зазначає, що встановлення щодо земельної ділянки комунальної власності земельного сервітуту для облаштування благоустрою території чинним законодавством та затвердженим Львівською міською радою Положенням про земельний сервітут не передбачено. Відтак, правильність наведених в позовній заяві доводів та висновків прокурора щодо незаконності передачі спірної земельної ділянки у сервітутне користування, здійсненої за відсутності на це підстав, повноважень та способів, передбачених Конституцією і законами України, відповідачем не спростовано, оскільки право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою, а сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

З підстав наведеного Прокурор підсумовує, що використання спірної земельної ділянки для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за своїм змістом є тотожним умовам оренди. Водночас, Відповідачами не доведена відсутність можливості розпорядитись спірною земельною ділянкою в законний спосіб, зокрема, шляхом надання її в оренду за передбаченою Земельним кодексом України процедурою, зокрема, на конкурентних засадах за відсутності на ділянці об`єктів забудови.

Окрім того, Прокурор зазначає, що Відповідачем-2 не спростовано правильність наведених в позовній заяві доводів та висновків прокурора щодо незаконного визначення цільового призначення спірної земельної ділянки, наданої для облаштування благоустрою території за кодом КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови з одночасним переведенням її із земель сільськогосподарського призначення.

Також, Прокурор звертає увагу на необґрунтованість є доводів відповідача щодо безпідставності позову через закриття кримінального провадження №0000310 від 05.10.2018р. з підстав того, що Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам. Для здійснення цього завдання Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Відтак, з огляду на вимоги КК України та КПК України, досудовим розслідуванням та судовим розглядом у кримінальному провадженні не можуть бути вирішеними питання щодо визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, договору та скасування державної реєстрації речових прав. У зв`язку з цим, ефективним способом захисту в даних правовідносинах є пред`явлення цього позову із зазначеними у ньому позовними вимогами.

З підстав наведеного Прокурор підсумовує, що Відповідач-2 не навів доводів та не надав належних, допустимих і достатніх доказів щодо спростування підстав звернення до суду заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 та задоволення позовних вимог.

Позиція Відповідача-1:

Відповідач-1 у поданому 02.06.2020р. за вх. №18876/20 відзиві на позовну заяву вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Прокурору в його задоволенні з підстав недоведення прокурором підставності представництва інтересів держави шляхом звернення із даним позовом до господарського суду, оскільки пред`явлення позову заступником керівника Львівської місцевої прокуратури №1 та розгляд даної справи на підставі такого позову призводить до дисбалансу рівності сторін. Своєю участю прокурор здійснює вплив на об`єктивність суду щодо встановлення всіх необхідних обставин справи для прийняття законного та обґрунтованого рішення. При цьому, прокурором здійснюється підміна конституційних функцій у даному випадку. Слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000310, розпочатому 05.10.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України. За таких обставин, прокурору в першу чергу слід реалізувати функцію передбачену п.2 ч.1 ст.131-1 Конституції України по організації та процесуальному керівництву досудовим розслідуванням у конкретному кримінальному провадженні, забезпечити розкриття можливого кримінального правопорушення з прийняттям відповідного кримінально-процесуального рішення (доведення обвинувачення в суді та отримання обвинувального вироку, або ж рішення суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності тощо). За таких обставин, пред`явлення Прокурором даного позову є передчасним і ставить сторони у нерівні умови щодо змагальності у процесі.

Окрім того, в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог Відповідач-1 покликається на те, що право власності та право користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності виникає лише за наявності рішення компетентних органів і тільки в межах вказаних в цих рішеннях і такі повноваження є виключною компетенцією Ради. Тобто підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності, як і визначення умов такого користування є відповідне рішення Ради.

Так, згідно доводів Відповідача-1 з метою організації, здійснення та координації землеустрою на вул. Стрийській - Луганській, площею 0,8683 га Львівською міською радою прийнято ухвали від 29.06.2017р. №2221 «Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. І.Чмоли, 1 та надання управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській - вул. Луганській» та від 15.02.2018р. №3054 «Про затвердження управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській - вул.Луганській».

Зокрема, п. 2 ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 передбачено надання управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,8683 га на вул. Стрийській - вул. Луганській для подальшої передачі її у сервітутне користування товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови. При цьому, п. 1 ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018 р. №3054 затверджено управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8683 га (у тому числі площею 0,0953 га у межах червоних ліній) на вул. Стрийській - вул. Луганській (кадастровий номер :01:008:0014).

З підстав наведеного Відповідач-1 підсумовує, що управління земельних ресурсів є виконавчим органом, структурним підрозділом Львівської міської ради, виконує її функції, є підзвітним та підконтрольним їй. Питання організації і здійснення землеустрою належить до повноважень управління земельних ресурсів департаменту містобудування виконавчого органу Львівської міської ради, тоді як Львівська міська рада приймає рішення в порядку, встановленому регламентом міської ради.

При цьому, ч.1 ст.134 ЗК України встановлено обов`язковість проведення земельних торгів у разі продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренда, суперфіцій, емсфітевзис). Спірна земельна ділянка на вул. Стрийській-Лугінській не вибула із власності територіальної громади м. Львова та не передана у користування на умовах оренди, суперфіцію чи емфітевзису.

Також, Відповідач-1 звертає увагу на те, що в силу приписів ч.5 ст.403 ЦК України та 98 ЗК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а, відповідно до ст.100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

В доповнення до викладеного Відповідач-1 зазначає, що згідно листа управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 07.06.2017р. №4-2401-686. Земельна ділянка площею 0.8683 га на вул. Стрийській-Луганській у м. Львові відповідно до відкоригованого генерального плану м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010р. №3924, знаходиться в межах територій громадських центрів комплексів та об`єктів частково в межах червоних ліній вулиці. При цьому, відповідно до плану зонування Сихівського району дана земельна ділянка знаходиться в зоні Г-6 (зона об`єктів торгівлі) та частково в межах ТР-2 (зона транспортної інфраструктури (вулична мережа). Отже, викладене свідчить що зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідає затвердженій містобудівній документації. З підстав наведеного Відповідач-1 зазначає, що зміна цільового призначення земель комунальної форми власності є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, яка проводиться на підставі відповідних проектів устрою, шо мають затверджуватись рішенням уповноваженої ради у встановленому законом порядку, а відтак, Відповідачем-1 додержано порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, на яку спірним договором встановлено сервітут.

Посилання Прокурора на наказ Міністерства фінансів України від 14.01.2011р. №11 «Про бюджетну класифікацію» є безпідставними, оскільки зазначена класифікація видів цільового призначення земель в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054, не містила такого виду цільового призначення із кодом 2108700 - плата за встановлення земельного сервітуту.

Щодо посилань Прокурора на вчинення Відповідачами-1 та 2 удаваного правочину Відповідач-1 зазначає, що спірний договір не є удаваним правочином. який вчинено з метою приховати договір оренди земельної ділянки, а є договором про встановлення земельного сервітуту та містить істотні умови, необхідні для укладення такого правочину. Укладений відповідачами договір земельного сервітуту не є удаваним у розумінні статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачі його виконали з дотриманням вимог чинного законодавства, а підстави для визнання цього договору недійсним відсутні. У зв`язку з наведеним, на думку Відповідача-1, відсутні підстави стверджувати про наявність ознак удаваності спірного договору в розумінні статті 235 ЦК України.

Позиція Відповідача-2:

Відповідач-2 у поданих 21.10.2020р. за вх. №30438/20 Письмових поясненнях від 20.10.2020р. б/н проти заявлених Прокурором позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Прокурору в його задоволенні.

В обґрунтування викладеного Відповідач-2 зазначає, що законодавством, зокрема ст.99 ЗК України визначено не цілі земельних сервітутів, а види таких, при цьому, п. «з» ч.1 ст.99 ЗК України сформульовано як «інші земельні сервітути». З підстав наведеного Відповідач-2 зазначає, що визначений законом перелік видів земельних сервітутів не є вичерпним, а відтак, на думку Відповідача-2, законодавство України надає право на встановлення інших земельних сервітутів, що підтверджується невичерпним характером вищевказаного переліку та практикою ВС, а тому доводи Прокурора в цій частині обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на помилковому трактуванні положень закону.

При цьому, Відповідач-2 зазначає, що за умови, шо спірна земельна ділянка є у власності територіальної громади, то Відповідач-1, як представник останньої, уповноважений, серед іншого, вирішувати юридичну та фактичну долю такої ділянки, а в Земельному кодексі України відсутнє положення, яке позбавляє орган місцевого самоврядування права на встановлення відповідних сервітутів у договірному порядку на відміну від інших суб`єктів земельних відносин.

Щодо тверджень Прокурора про порушення Відповідачем-1 законодавства при зміні цільового призначення земельної ділянки Відповідач-2 вказує на те, що зміну цільового призначення земельної ділянки здійснено ухвалою Відповідача-1 від 15.02.2018 р. №3054 одночасно із затвердженням проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки, що відповідає приписам ст.20 ЗК України.

Щодо визначення Відповідачем-1 коду виду цільового призначення земельної ділянки Відповідач-2 зазначає, що у відповідності до Класифікатора видів цільового призначення земель серед різних видів виділено секцію В із назвою «Землі житлової та громадської забудови, чому відповідає зміст зміненого цільового призначення спірної земельної ділянки. Надалі, секція «В» розділяється на « 02» (землі житлової забудови» та « 03» (землі громадської забудови).

При цьому, у п. « 02.09.» передбачено цільове призначення «для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови», тобто не лише земель житлової забудови, а і громадської, до якої і належить будівництво торгово-громадського центру, у той час, як у підрозділі « 03» аналогічний вид відсутній, що підтверджує правильність зміни Відповідачем-1 цільового призначення земельної ділянки саме на вид « 02.09».

Також Відповідач-2 зазначає про безпідставність та недоведеність доводів Прокурора про наявність при укладенні Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) ознак удаваного правочину.

Посилання Прокурора на сплату Відповідачем-2 плати за сервітут за Договором від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) Відповідач-2 спростовує тим, що у чинній станом на час укладення спірного договору Класифікації видів бюджетних доходів, затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011р. №11 «Про бюджетну класифікацію» відсутній код 21081700 під назвою «Плата за встановлення земельного сервітуту» з підстав чого Відповідачами погоджено сплату такої за суміжним кодом 180106000, що має найменування «Орендна плата з юридичних осіб».

Щодо доводів Прокурора про удаваність укладеного між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 спірного договору з метою уникнення виконання вимог земельного законодавства щодо продажу права оренди на конкурентних засадах Відповідач-2 зазначає, що Учасниками справи не заперечується факт укладення спірного правочину, а Відповідачем-1 26.07.2012р., тобто більш, ніж за 7 років до виникнення спірних правовідносин, затверджено Положення, яким удосконалено облік територій через встановлення платного сервітутного користування землями міста. Вказаним Відповідач-2 обґрунтовує спрямованість умислу Відповідача-1 при укладанні спірного договору на врегулювання ситуації щодо земельних сервітутів, за якою Відповідачем-2 використовується земельна ділянка для мети, передбаченої спірним договором, за що до місцевого бюджету сплачуються відповідні кошти. При цьому, Відповідач-2 наводить ряд пунктів спірного договору, які відтворюють положення чинного земельного законодавства щодо порядку встановлення сервітуту.

З підстав наведеного Відповідач-2 підсумовує про те, що предметом Договору, а, відповідно, метою сторін під час укладення такого було встановлення сервітуту та сплати/отримання коштів за такий, що відповідає предмету Договору, водночас, у Договорі наявні ряд положень властивих саме встановленню земельного сервітуту та наявні посилання на відповідні положення ЗК України, які регулюють вказаний інститут.

Відтак, на думку Відповідач-2, Прокурором не доведено спрямованість волі Відповідачів-1 та 2 на укладення іншого правочину чи настання інших, аніж передбачено договором наслідків.

Посилання Прокурора на порушення Відповідачем-1 при прийнятті ухвали від 29.06.2017р. №2221 земельного законодавства, що підтверджується висновком Держгеокадастру, Відповідач-2 зазначає, що такий висновок оформлений у формі листа, копія якого не долучена прокурором до позовної заяви. Відтак, наявний у матеріалах справи лист Держгеокадастру є документом, який не прийнятий за результатом державного контролю за використанням та охороною земель, у спосіб, визначений профільним законом, у зв`язку із цим, такий лист не може підтверджувати/спростовувати порушення земельного законодавства, оскільки такі можуть бути підтвердженні виключно актом за результатами перевірки, у відповідності до ст.10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

У поданому 09.11.2020р. за вх. №32314/20 Клопотанні від 09.11.2020р. б/н Відповідач-2 просить суд долучити до матеріалів справи копію відповіді СУ ГУ НП у Львівській області від 27.10.2020р. вх. №К-184/Аз/16101-20, у якій т.в.о. начальника СУ А.Кумечко повідомляє про те, що кримінальне провадження №0000310, яке розпочато 05.10.2018р. закрите 14.07.2020р. на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Прокурором та Учасниками справи доказів, наведених доводів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, в задоволенні позову слід відмовити повністю з огляду на наступне.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.12.2016р. №1292 «Про розроблення детального плану території, обмеженої вул.Стрийською, вул.І.Чмоли, вул.Козельницькою, проектованою хордовою магістраллю загальноміського значення» вирішено дозволити розроблення детального плану території, обмеженої вул.Стрийською, вул.І.Чмоли, вул.Козельницькою, проектованою хордовою магістраллю загальноміського значення відповідно до державних та будівельних норм, стандартів і правил, генерального плану м.Львова та положень затвердженої містобудівної документації, відповідальним за розроблення та фінансування детального плану територій визначити ПрАТ «Агрокультура».

Державним інститутом проектування міст «Містопроект» на замовлення Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради виготовлено Детальний план території, обмеженої вул.Стрийською, вул.І.Чмоли, вул.Козельницькою, проектованою хордовою магістраллю загальноміського значення.

Ухвалою Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 «Про надання ТзОВ «Девелопленд Груп» дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській - вул. Луганській» вирішено надати товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.0213га на вул.І.Чмоли, 1 для обслуговування нежитлової будівлі за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови; надати управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.8683га на вул. Стрийській вул. Луганській для подальшої передачі її у сервітутне користування товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови; визначити товариство з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" замовником проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; Товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" забезпечити через спеціалізовану землевпорядну організацію виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та подати міській раді на затвердження.

Рішенням Львівської міської ради від 21.07.2017р. №635 вирішено затвердити містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на будівництво товариством з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" торгово-громадського комплексу на вул. Стрийській - вул.І.Чмоли зі знесенням існуючих будівель Додатком до вказаного рішення є Містобудівні умови та обмеження для проектування будівництва на будівництво торгово-громадського комплексу на вул.Стрийській - вул.І.Чмоли зі знесенням існуючих будівель на нове будівництво на вул. Стрийській - вул.І.Чмоли на земельній ділянці із цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування торгово-промислового комплексу; категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Цільове та функціональне призначення земельної ділянки відповідає містобудівній документації на місцевому рівні. Згідно з планом зонування територій (зонінгу) Сихівського району (ухвала міської ради від 18.09.2014 № 3840), детальним планом території, обмеженим вул.Стрийською, вул.І.Чмоли, вул.Козельницькою, проектованою хордовою магістраллю загальноміського значення (рішення виконавчого комітету від 29.12.2016 № 1292), зона Г-6 - торгівельні зони.

17.10.2017р. Управлінням архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради видано Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради Містобудівні обмеження та сервітути щодо користування земельною ділянкою №2401-3249 щодо земельної ділянки за адресою: Львівська область, м.Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська площею 0,8683га. кадастровий №:01:008:0014; категорія земель: Землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: 02.09. Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру.

Ухвалою Львівської міської ради від 21.12.2017р. №2804 «Про затвердження ТзОВ "Девелопленд Груп" проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки на вул. І. Чмоли, 1» вирішено затвердити товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати земельну ділянку площею 4,5393 га (кадастровий номер :01:008:0011) на вул. І. Чмоли, 1 в оренду терміном на 25 років для будівництва та обслуговування громадського центру (офісних споруд, готелю з конференц-залом, торгового центру, навчального, наукового та дошкільного закладів та іншого житла) (код КВЦПЗ 03.10 - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку) за рахунок земель житлової та громадської забудови, перевівши їх із земель, сільськогосподарського призначення; затвердити земельну ділянку площею 4,5393 га (кадастровий номер :01:008:0011) на вул. І. Чмоли, 1 для продажу товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" для будівництва та обслуговування громадського центру (офісних споруд, готелю з конференц-залом, торгового центру, навчального, наукового та дошкільного закладів та іншого житла).

26.01.2018р. Відділом у м.Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на підставі розробленого Приватним підприємством «Леополіс-Клуб» Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру (КВЦПЗ 02.09) м.Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою: Львівська область, м.Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська площею 0,8683га. кадастровий №:01:008:0014; категорія земель: Землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: 02.09. Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру.

31.01.2018р. Управлінням архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради видано Відповідачу-2 Містобудівні обмеження та сервітути щодо користування земельною ділянкою №2401-293 щодо земельної ділянки за адресою: Львівська область, м.Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська площею 0,8683га. кадастровий №:01:008:0014; категорія земель: Землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: 02.09. Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру.

Ухвалою Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054 «Про затвердження управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській - вул.Луганській» затвердити управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8683га (у тому числі площею 0,0953га у межах червоних ліній) на вул.Стрийській - вул.Луганській (кадастровий номер :01:008:0 0 14); надати товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" земельну ділянку площею 0,8683га (у тому числі площею 0,0953га у межах червоних ліній) без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень на вул.Стрийській - вул.Луганській (кадастровий номер :01:008:0014) у сервітутне користування терміном на 25 років для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово - громадського центру (код КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови) за рахунок земель житлової та громадської забудови, перевівши їх із земель сільськогосподарського призначення; товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп": Укласти у тримісячний термін з Львівською міською радою договір строкового сервітутного користування та зареєструвати його відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"; сплатити кошти щодо відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва земельної ділянки у розмірі 61524грн.; у встановленому порядку виготовити проект зняття та перенесення родючого шару ґрунту (ріллі); приступити до освоєння земельної ділянки після повної сплати відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва, укладення та державної реєстрації договору строкового сервітутного користування та використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням; забезпечити цілодобовий доступ до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту та обслуговування, дотримуватись правил використання земель в охоронній зоні згідно з вимогами інженерних служб міста і не чинити перешкод при будівництві нових інженерних мереж; Департаменту містобудування забезпечити внесення відповідних змін у земельно-кадастрові дані.

01.03.2018р. між Відповідачем-1 (за договором - Власник) та Відповідачем-2 (за Договором - Землекористувач) укладено Договір про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) №С-с-266 (надалі - Договір), за умовами якого (п.1.1., 1.2. Договору) Власник на підставі ухвали Львівської міської ради від 26.07.2012 №1676 "Про затвердження Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, а також Типових договорів про встановлення земельного сервітуту", Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській - вул. Луганській'' встановлює земельний сервітут (обмежене платне користування) на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Стрийська - вул.Луганська кадастровий №:01:008:0014 площею 0.8683га, (у тому числі площею 0.0953га у межах червоних ліній) без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово - громадського центру.

Відповідно до п.2.1. Договору земельний сервітут встановлюється на 25 років.

Договір про встановлення земельного сервітуту набирає чинності з дати реєстрації права користування (п.2.2. Договору).

Згідно п.2.3. Договору після закінчення терміну дії Договору Землекористувач має переважне право на поновлення Договору на новий термін, якщо інше не передбачено цим Договором та Ухвалою Львівської міської ради. У такому разі зацікавлена сторона повинна письмово повідомити другу сторону про бажання щодо продовження дії Договору на новий термін не пізніше ніж за два місяці до його закінчення.

Розділом 3 Договору встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 15275828, 24грн.

Відповідно до п.3.1. Договору за земельний сервітут Землекористувач сплачує плату у грошовій формі.

Пунктом 3.2. Договору Сторонами передбачено, що плата за землю при встановленні земельного сервітуту (плата за земельний сервітут) вносить Землекористувач відповідно до 195 економіко-планувальної зони м. Львова, і складає 458 274,85грн. в рік, що становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та вноситься щомісячно рівними частинами на розрахунковий рахунок № 3002 в ГУДКСУ у Львівській області, МФО 825014. одержувач: Департамент фінансової політики Львівської міської ради, код платежу 18010600 для юридичних осіб - до 30 числа місяця, наступного за звітним.

Розмір плати за земельний сервітут не є сталим і змінюється у зв`язку з проведенням щорічної індексації грошової оцінки земельної ділянки та внесенням змін на підставі вимог чинного законодавства України і інших нормативних документів (п.3.4. Договору).

Відповідно до п.4.1. Договору земельний сервітут встановлюється для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово- громадського центру. Цільове призначення земельної ділянки код КВІІПЗ 02. 09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови. Категорія земельної ділянки згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі житлової та громадської забудови.

Пунктом 4.2. Договору встановлено умови використання, зокрема Землекористувач зобов`язаний використовувати земельну ділянку згідно з п.4.1.; дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи; Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Пунктом п.4.3. Договору визначено умови збереження якості землі, згідно яких Землекористувач у відповідності до ст.162 Земельного кодексу України здійснює захист земельної ділянки від водної та вітрової ерозії, підтоплення, забруднення відходами виробництва та радіоактивними речовинами, від інших процесів руйнування; забезпечує знімання, використання і збереження родючого шару ґрунту при проведенні робіт пов`язаних з порушенням земель; перед порушенням ґрунтового покриву земельної ділянки у зоні розміщення археологічних пам`яток забезпечує письмове повідомлення органів охорони культурної спадщини про заплановані роботи і сприяє проведенню археологічних досліджень.

Пунктом 10.1. Договору роз`яснено Сторонам ст.98, 99, 101,102 Земельного кодексу України.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

05.03.2018р. о 15:16:54год. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. зареєстровано за Відповідачем-2 право користування (сервітут) на земельну ділянку площею 0,8683га кадастровий №:01:008:0014 за адресою: м.Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська строком дії на 25 років.

05.03.2018р. о 16:06:10год. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. зареєстровано за Відповідачем-2 право оренди земельної ділянки площею 1,4376га кадастровий №:01:008:0012 за адресою: м.Львів, вул.І.Чмоли, 1; цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій. Категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання: для обслуговування громадського центру (офісних споруд, готелю з конференц-залом, торгового центру, навчального, наукового та дошкільного закладів та іншого житла), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.05.2020р. №208422798.

05.10.2018р. Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000310 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Львівської міської ради, які, діючи в інтересах ТОВ «Девелопмент Груп», всупереч інтересам служби, передали йому в строкове платне користування без проведення земельних торгів, земельну ділянку площею 0,8683га на вул.Стрийській-вул.Луганській, нормативна грошова оцінка якої становить 15275828,24грн. чим заподіяно істотну шкоду інтересам територіальної громади м.Львова.

Листом від 05.02.2020р. вих. №10-28-0.19-830/2-20 Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру повідомила Прокурора про прийняття Відповідачем-1 ухвали від 29.06.2017р. №2221 "Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській" з порушенням вимог першого абзацу ч.2 ст.123 ЗК України, а обов`язок Відповідача-2 сплатити кошти щодо відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва та виготовлення проекту зняття та перенесення родючого шару ґрунту свідчить про удаваний правочин - передача в оренду земельної ділянки, без проведення земельних торгів.

З врахуванням наведеного Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру у вказаному листі робить висновки про прийняття Відповідачем-1 ухвали від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській" з порушенням вимог статей 20, 79-1, 99, 123, 124, 134 ЗК України, ст.401 ЦК України та Порядку визначення втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, які підлягають відшкодуванню, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.1997р. №1279. Відтак, розпорядження Відповідачем-1 спірною земельною ділянкою здійснено з порушенням вимог земельного законодавства.

Листом від 12.05.2020р. вих. №4-2201-13556 Управління адміністрування місцевих та залучення фінансів Департаменту фінансової політики Львівської міської ради повідомило Юридичний департамент Львівської міської ради про відсутність станом на 12.05.2020р. заборгованості зі сплати плати за сервітут згідно Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток).

Листом від 27.10.2020р. вх. №К-184/Аз/16101-20СУ ГУ НП у Львівській області повідомило Відповідача-2 про те, що кримінальне провадження №0000310, яке розпочато 05.10.2018р., закрите 14.07.2020р. на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Прокурор в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000310, яке розпочато 05.10.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Львівської міської ради, які, діючи в інтересах ТОВ «Девелопмент Груп», всупереч інтересам служби, передали йому в строкове платне користування без проведення земельних торгів, земельну ділянку площею 0,8683га на вул.Стрийській-вул.Луганській, нормативна грошова оцінка якої становить 15275828,24грн. чим заподіяно істотну шкоду інтересам територіальної громади м.Львова.

При цьому, зазначає, що проведеною Прокурором перевіркою встановлено, що надання Відповідачу-2 вказаної ділянки у сервітутне користування та укладення Відповідачем-1 та Відповідачем-2 договору про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) від 01.03.2018р. №С-с-266 суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на те, що Відповідачем-1 передано Відповідачу-2 земельну ділянку в сервітутне користування для цілей, які не визначені законодавством, - для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру за цільовим призначенням за кодом КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови.

Також, Прокурор зазначає про порушення Відповідачем-1 порядку зміни цільового призначення земельної ділянки з земель сільськогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови за кодом КВЦПЗ 02.09, що має наслідком наявність правових підстав до скасування ухвал Відповідача-1 від 29.06.2017р. №2221 "Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській", від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській", а також Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток).

Окрім того, Прокурор зазначає, що Договір від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) має ознаки удаваного правочину, оскільки сервітутом є право, насамперед, на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

В той же час, згідно доводів Прокурора, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Тому саме оренді притаманні умови, спосіб та цілі користування спірною земельною ділянкою - для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за цільовим призначенням за кодом КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок.

З врахуванням наведеного Прокурор зазначає, що діяльність з облаштування благоустрою території, будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок свідчить про постійне, повне використання земельної ділянки, що не відповідає обмеженому сервітутному користуванню, передбаченому ст. 99 Земельного кодексу України, упродовж строку, на який її надано, для проведення користувачем саме підприємницької та інших видів діяльності, чим позбавлено власника - територіальну громаду м.Львова права володіння та користування даною земельною ділянкою. Водночас, потреби ТОВ «Девелопленд Груп» у спірній земельній ділянці могли бути задоволені в повному обсязі шляхом надання її в оренду.

Удаваність правочину Прокурор обґрунтовує також сплатою Відповідачем-2 плати за сервітут за кодом платежу 18010600 для юридичних осіб, який, відповідно до Класифікації доходів бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №11 від 14.01.2011р. (з наступними змінами та доповненнями) має найменування «Орендна плата з юридичних осіб», а «Плата за встановлення земельного сервітуту» має код 21081700.

Відтак, на думку Прокурора, Відповідач-1 та Відповідач-2 уклали Договір від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі, право на укладення якого набувається за результатами проведення земельних торгів. Вказане свідчить про намір Відповідача-1 та Відповідача-2 шляхом укладення Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) уникнути виконання вимог земельного законодавства щодо продажу права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах (земельних торгах).

З підстав наведеного Прокурор просить суд визнати недійсним п.2 ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 "Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській"; визнати недійсною ухвалу Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській"; визнати недійсним укладений між Львівською міською радою та ТОВ "Девелопленд Груп" Договір від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га (у тому числі площею 0,0953 га у межах червоних ліній) без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру та скасувати державної реєстрації 05.03.2018р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншого речового права - права користування (сервітут) ТОВ "Девелопленд Груп" на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га на вул.Стрийській-вул.Луганській у м.Львові (запис про інше речове право 25179213 за рішенням індексний №40046146 від 07.03.2018 про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) іншого речового права).

У поданій 06.07.2020р. за вх. №21191/20 Відповіді на відзив від 03.07.2020р. вих. №14.34/106-4136вих.-20 Прокурор, в спростування викладених у відзиві доводів Відповідача-1 зазначає про необґрунтованість доводів Відповідача щодо недоведення підстав та передчасність до представництва інтересів держави шляхом звернення до господарського суду із позовною заявою.

Крім того, Прокурор зазначає про те, що в межах кримінального провадження не можуть бути вирішені питання щодо дійсності рішень органу місцевого самоврядування, договору та скасування державної реєстрації речових прав. При цьому, Прокурор не заперечує загальне право органу місцевого самоврядування передавати земельні ділянки у сервітутне користування, однак, відповідні рішення повинні прийматись у відповідності до чинного законодавства, в межах повноважень, в порядку та у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України.

Також, Прокурор зазначає, що Відповідачем-1 не доведена відсутність можливості розпорядитись земельною ділянкою в законний спосіб, зокрема, шляхом надання такої в оренду в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

При цьому, згідно доводів Прокурора, Відповідачем-1 не спростовано правильність наведених у позовній заяві доводів та висновків прокурора щодо не законного визначення цільового призначення спірної земельної ділянки, наданої для облаштування благоустрою території за кодом КВІДПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови з одночасним переведенням її із земель сільськогосподарського призначення.

Відповідач-1 у поданому 02.06.2020р. за вх. №18876/20 відзиві на позовну заяву вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Прокурору в його задоволенні з підстав недоведення прокурором підставності представництва інтересів держави шляхом звернення із даним позовом до господарського суду, оскільки пред`явлення позову заступником керівника Львівської місцевої прокуратури №1 та розгляд даної справи на підставі такого позову призводить до дисбалансу рівності сторін. Своєю участю прокурор здійснює вплив на об`єктивність суду щодо встановлення всіх необхідних обставин справи для прийняття законного та обґрунтованого рішення. При цьому, прокурором здійснюється підміна конституційних функцій у даному випадку. Слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000310, розпочатому 05.10.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України. За таких обставин, прокурору в першу чергу слід реалізувати функцію передбачену п.2 ч.1 ст.131-1 Конституції України по організації та процесуальному керівництву досудовим розслідуванням у конкретному кримінальному провадженні, забезпечити розкриття можливого кримінального правопорушення з прийняттям відповідного кримінально-процесуального рішення (доведення обвинувачення в суді та отримання обвинувального вироку, або ж рішення суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності тощо). За таких обставин, пред`явлення Прокурором даного позову є передчасним і ставить сторони у нерівні умови щодо змагальності у процесі.

Окрім того, в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог Відповідач-1 покликається на те, що право власності та право користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності виникає лише за наявності рішення компетентних органів і тільки в межах вказаних в цих рішеннях і такі повноваження є виключною компетенцією Ради. Тобто підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності, як і визначення умов такого користування є відповідне рішення Ради.

Так, згідно доводів Відповідача-1 з метою організації, здійснення та координації землеустрою на вул. Стрийській - Луганській, площею 0,8683 га Львівською міською радою прийнято ухвали від 29.06.2017р. №2221 «Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. І.Чмоли, 1 та надання управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській - вул. Луганській» та від 15.02.2018р. №3054 «Про затвердження управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Стрийській - вул.Луганській».

Зокрема, п. 2 ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 передбачено надання управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,8683 га на вул. Стрийській - вул. Луганській для подальшої передачі її у сервітутне користування товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови. При цьому, п. 1 ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018 р. №3054 затверджено управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8683 га (у тому числі площею 0,0953 га у межах червоних ліній) на вул. Стрийській - вул. Луганській (кадастровий номер :01:008:0014).

З підстав наведеного Відповідач-1 підсумовує, що управління земельних ресурсів є виконавчим органом, структурним підрозділом Львівської міської ради, виконує її функції, є підзвітним та підконтрольним їй. Питання організації і здійснення землеустрою належить до повноважень управління земельних ресурсів департаменту містобудування виконавчого органу Львівської міської ради, тоді як Львівська міська рада приймає рішення в порядку, встановленому регламентом міської ради.

При цьому, ч.1 ст.134 ЗК України встановлено обов`язковість проведення земельних торгів у разі продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренда, суперфіцій, емсфітевзис). Спірна земельна ділянка на вул. Стрийській-Луганській не вибула із власності територіальної громади м. Львова та не передана у користування на умовах оренди, суперфіцію чи емфітевзису.

Також, Відповідач-1 звертає увагу на те, що в силу приписів ч.5 ст.403 ЦК України та 98 ЗК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а, відповідно до ст.100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

В доповнення до викладеного Відповідач-1 зазначає, що згідно листа управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 07.06.2017р. №4-2401-686. Земельна ділянка площею 0.8683 га на вул. Стрийській-Луганській у м. Львові відповідно до відкоригованого генерального плану м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010р. №3924, знаходиться в межах територій громадських центрів комплексів та об`єктів частково в межах червоних ліній вулиці. При цьому, відповідно до плану зонування Сихівського району дана земельна ділянка знаходиться в зоні Г-6 (зона об`єктів торгівлі) та частково в межах ТР-2 (зона транспортної інфраструктури (вулична мережа). Отже, викладене свідчить що зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідає затвердженій містобудівній документації. З підстав наведеного Відповідач-1 зазначає, що зміна цільового призначення земель комунальної форми власності є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, яка проводиться на підставі відповідних проектів устрою, шо мають затверджуватись рішенням уповноваженої ради у встановленому законом порядку, а відтак, Відповідачем-1 додержано порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, на яку спірним договором встановлено сервітут.

Посилання Прокурора на наказ Міністерства фінансів України від 14.01.2011р. №11 «Про бюджетну класифікацію» є безпідставними, оскільки зазначена класифікація видів цільового призначення земель в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054, не містила такого виду цільового призначення із кодом 2108700 - плата за встановлення земельного сервітуту.

Щодо посилань Прокурора на вчинення Відповідачами-1 та 2 удаваного правочину Відповідач-1 зазначає, що спірний договір не є удаваним правочином. який вчинено з метою приховати договір оренди земельної ділянки, а є договором про встановлення земельного сервітуту та містить істотні умови, необхідні для укладення такого правочину. Укладений відповідачами договір земельного сервітуту не є удаваним у розумінні статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачі його виконали з дотриманням вимог чинного законодавства, а підстави для визнання цього договору недійсним відсутні. У зв`язку з наведеним, на думку Відповідача-1, відсутні підстави стверджувати про наявність ознак удаваності спірного договору в розумінні статті 235 ЦК України.

У поданих 28.09.2020р. за вх. №28088/20 поясненнях від 28.09.2020р. б/н Прокурор наводить доводи в обґрунтування підставності представництва інтересів держави шляхом подання позову до господарського суду у даній справі.

Відповідач-2 у поданих 21.10.2020р. за вх. №30438/20 Письмових поясненнях від 20.10.2020р. б/н проти заявлених Прокурором позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Прокурору в його задоволенні.

В обґрунтування викладеного Відповідач-2 зазначає, що законодавством, зокрема ст.99 ЗК України визначено не цілі земельних сервітутів, а види таких, при цьому, п. «з» ч.1 ст.99 ЗК України сформульовано як «інші земельні сервітути». З підстав наведеного Відповідач-2 зазначає, що визначений законом перелік видів земельних сервітутів не є вичерпним, а відтак, на думку Відповідача-2, законодавство України надає право на встановлення інших земельних сервітутів, що підтверджується невичерпним характером вищевказаного переліку та практикою ВС, а тому доводи Прокурора в цій частині обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на помилковому трактуванні положень закону.

При цьому, Відповідач-2 зазначає, що за умови, шо спірна земельна ділянка є у власності територіальної громади, то Відповідач-1, як представник останньої, уповноважений, серед іншого, вирішувати юридичну та фактичну долю такої ділянки, а в Земельному кодексі України відсутнє положення, яке позбавляє орган місцевого самоврядування права на встановлення відповідних сервітутів у договірному порядку на відміну від інших суб`єктів земельних відносин.

Щодо тверджень Прокурора про порушення Відповідачем-1 законодавства при зміні цільового призначення земельної ділянки Відповідач-2 вказує на те, що зміну цільового призначення земельної ділянки здійснено ухвалою Відповідача-1 від 15.02.2018 р. №3054 одночасно із затвердженням проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки, що відповідає приписам ст.20 ЗК України.

Щодо визначення Відповідачем-1 коду виду цільового призначення земельної ділянки Відповідач-2 зазначає, що у відповідності до Класифікатора видів цільового призначення земель серед різних видів виділено секцію В із назвою «Землі житлової та громадської забудови, чому відповідає зміст зміненого цільового призначення спірної земельної ділянки. Надалі, секція «В» розділяється на « 02» (землі житлової забудови» та « 03» (землі громадської забудови).

При цьому, у п. « 02.09.» передбачено цільове призначення «для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови», тобто не лише земель житлової забудови, а і громадської, до якої і належить будівництво торгово-громадського центру, у той час, як у підрозділі « 03» аналогічний вид відсутній, що підтверджує правильність зміни Відповідачем-1 цільового призначення земельної ділянки саме на вид « 02.09».

Також Відповідач-2 зазначає про безпідставність та недоведеність доводів Прокурора про наявність при укладенні Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) ознак удаваного правочину.

Посилання Прокурора на сплату Відповідачем-2 плати за сервітут за Договором від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) Відповідач-2 спростовує тим, що у чинній станом на час укладення спірного договору Класифікації видів бюджетних доходів, затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011р. №11 «Про бюджетну класифікацію» відсутній код 21081700 під назвою «Плата за встановлення земельного сервітуту» з підстав чого Відповідачами погоджено сплату такої за суміжним кодом 180106000, що має найменування «Орендна плата з юридичних осіб».

Щодо доводів Прокурора про удаваність укладеного між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 спірного договору з метою уникнення виконання вимог земельного законодавства щодо продажу права оренди на конкурентних засадах Відповідач-2 зазначає, що Учасниками справи не заперечується факт укладення спірного правочину, а Відповідачем-1 26.07.2012р., тобто більш, ніж за 7 років до виникнення спірних правовідносин, затверджено Положення, яким удосконалено облік територій через встановлення платного сервітутного користування землями міста. Вказаним Відповідач-2 обґрунтовує спрямованість умислу Відповідача-1 при укладанні спірного договору на врегулювання ситуації щодо земельних сервітутів, за якою Відповідачем-2 використовується земельна ділянка для мети, передбаченої спірним договором, за що до місцевого бюджету сплачуються відповідні кошти. При цьому, Відповідач-2 наводить ряд пунктів спірного договору, які відтворюють положення чинного земельного законодавства щодо порядку встановлення сервітуту.

З підстав наведеного Відповідач-2 підсумовує про те, що предметом Договору, а, відповідно, метою сторін під час укладення такого було встановлення сервітуту та сплати/отримання коштів за такий, що відповідає предмету Договору, водночас, у Договорі наявні ряд положень властивих саме встановленню земельного сервітуту та наявні посилання на відповідні положення ЗК України, які регулюють вказаний інститут.

Відтак, на думку Відповідач-2, Прокурором не доведено спрямованість волі Відповідачів-1 та 2 на укладення іншого правочину чи настання інших, аніж передбачено договором наслідків.

Посилання Прокурора на порушення Відповідачем-1 при прийнятті ухвали від 29.06.2017р. №2221 земельного законодавства, що підтверджується висновком Держгеокадастру, Відповідач-2 зазначає, що такий висновок оформлений у формі листа, копія якого не долучена прокурором до позовної заяви. Відтак, наявний у матеріалах справи лист Держгеокадастру є документом, який не прийнятий за результатом державного контролю за використанням та охороною земель, у спосіб, визначений профільним законом, у зв`язку із цим, такий лист не може підтверджувати/спростовувати порушення земельного законодавства, оскільки такі можуть бути підтвердженні виключно актом за результатами перевірки, у відповідності до ст.10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

У поданому 09.11.2020р. за вх. №32314/20 Клопотанні від 09.11.2020р. б/н Відповідач-2 просить суд долучити до матеріалів справи копію відповіді СУ ГУ НП у Львівській області від 27.10.2020р. вх. №К-184/Аз/16101-20, у якій т.в.о. начальника СУ А.Кумечко повідомляє про те, що кримінальне провадження №0000310, яке розпочато 05.10.2018р. закрите 14.07.2020р. на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

18.11.2020р. за вх. №33194/20 Прокурором подано Відповідь на відзив від 16.11.2020р. вих. №14.34/106-6963вих.-20, у якому зазначає, що встановлення щодо земельної ділянки комунальної власності земельного сервітуту для облаштування благоустрою території чинним законодавством та затвердженим Львівською міською радою Положенням про земельний сервітут не передбачено. Відтак, правильність наведених в позовній заяві доводів та висновків прокурора щодо незаконності передачі спірної земельної ділянки у сервітутне користування, здійсненої за відсутності на це підстав, повноважень та способів, передбачених Конституцією і законами України, відповідачем не спростовано, оскільки право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою, а сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

З підстав наведеного Прокурор підсумовує, що використання спірної земельної ділянки для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за своїм змістом є тотожним умовам оренди. Водночас, Відповідачами не доведена відсутність можливості розпорядитись спірною земельною ділянкою в законний спосіб, зокрема, шляхом надання її в оренду за передбаченою Земельним кодексом України процедурою, зокрема, на конкурентних засадах за відсутності на ділянці об`єктів забудови.

Окрім того, Прокурор зазначає, що Відповідачем-2 не спростовано правильність наведених в позовній заяві доводів та висновків прокурора щодо незаконного визначення цільового призначення спірної земельної ділянки, наданої для облаштування благоустрою території за кодом КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови з одночасним переведенням її із земель сільськогосподарського призначення.

Також, Прокурор звертає увагу на необґрунтованість є доводів відповідача щодо безпідставності позову через закриття кримінального провадження №0000310 від 05.10.2018р. з підстав того, що Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам. Для здійснення цього завдання Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Відтак, з огляду на вимоги КК України та КПК України, досудовим розслідуванням та судовим розглядом у кримінальному провадженні не можуть бути вирішеними питання щодо визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, договору та скасування державної реєстрації речових прав. У зв`язку з цим, ефективним способом захисту в даних правовідносинах є пред`явлення цього позову із зазначеними у ньому позовними вимогами.

З підстав наведеного Прокурор підсумовує, що Відповідач-2 не навів доводів та не надав належних, допустимих і достатніх доказів щодо спростування підстав звернення до суду заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 та задоволення позовних вимог.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.09.2019р. у справі №924/831/17.

Верховний Суд у справі №924/1022/17 (постанова від 06.11.2019 року) констатує, що встановивши наявність порушеного права заявника, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення його до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно приписів ч.1,3, 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону; матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (ч.1 ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 142 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини; органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Нормою ст.172 ЦК України встановлено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відтак, територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Воля територіальної громади може виражатись в таких рішеннях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Приписами п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.1 ст.76 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону; органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.2.4 ухвали Львівської міської ради від 14.07.2016р. №777 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» до повноважень управління земельних ресурсів департаменту містобудування належить участь у формуванні та реалізації політики міської ради та її виконавчих органів у сфері земельних відносин і організації землеустрою, створення умов для раціонального та економічно обґрунтованого використання земель, здійснення заходів щодо розвитку земель м. Львова. Підготовка матеріалів та внесення пропозицій щодо справляння плати за землю, викупу земельних ділянок для суспільних потреб територіальної громади м. Львова, організації і здійснення землеустрою та моніторингу земель, внесення на розгляд міської ради подання про зупинення рішень та дій, які суперечать законодавству України у сфері регулювання земельних відносин, а також про вжиття заходів щодо поліпшення якості земель.

Приписами ст.327 ЦК України встановлено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно п.«в» ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про землеустрій» суб`єктами землеустрою, серед інших, є органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Приписами ст.19 вказаного Закону встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать організація і здійснення землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою; координація здійснення землеустрою та контролю за використанням і охороною земель комунальної власності; інформування населення про заходи, передбачені землеустроєм; вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Приписами ч.1 ст.123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Згідно ч.2 вказаної статті особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Приписами ч.1 ст.124 ЗК України встановлено, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч.2 вказаної статті передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст.126 ЗК України).

Згідно ч.1 ст.134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.2 ч.1 ст.395 ЦК України право користування (сервітут) є речовим правом на чуже майно.

Нормою ч.1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст.98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Приписами ч.2 вказаної статті встановлено, що земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу.

Згідно ч.3 ст.98 ЗК України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Аналогічне правове положення закріплено у ч.5 ст.403 ЦК України, згідно з якою сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (ч.4 ст.98 ЗК України).

Відповідно до ст.99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути.

Приписами ст.100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до п.«в» ч.1 ст.102 ЗК України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках рішення суду про скасування земельного сервітуту.

Ухвалою Львівської міської ради від 26.07.2012р. №1676 «Про затвердження Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, а також типових договорів про встановлення земельних сервітутів» вирішено затвердити Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту; Типовий договір про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток); Типовий договір про встановлення земельного сервітуту (для ідеальних часток).

Відповідно до п.1.1. Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту (надалі - Положення) враховуючи призначення міських територій та сприяючи розвитку містобудування та землеустрою в інтересах громади м. Львова, виникає необхідність вдосконалення обліку територій через встановлення платного сервітутного використання земель міста, на які накладено обмеження у використанні (встановлено сервітут) будівельними, галузевими нормами і правилами.

Обмежене (сервітутне) землекористування виникає при обслуговуванні та будівництві інженерних мереж, комунікацій, при інших умовах, передбачених чинним законодавством України та ухвалами Львівської міської ради. Сервітутне землекористування у повному обсязі, без понижуючих коефіцієнтів, встановлює Львівська міська рада у разі недоцільності, неможливості вилучення частини земельної ділянки на користь сторонніх землекористувачів для іншого допустимого виду функціонального використання на даній категорії земель (п.2 Положення).

Відповідно до п.1.4. Положення згідно зі статтями 99, 100 Земельного кодексу України власники або землекористувачі, а також інші конкретно визначені особи (особистий сервітут) земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід з чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути.

Згідно п.1.5. Положення серед інших земельних сервітутів Львівською міською радою передбачено встановлення земельних сервітутів для реальних часток земельних ділянок через прийняття окремої ухвали Львівської міської ради про передачу ділянки (її частини) у сервітутне землекористування, зокрема для проїздів, проходів, для обслуговування тимчасових споруд - малих архітектурних форм, які включені в Перспективну схему розміщення малих архітектурних форм (тимчасових споруд) та з якими не заключні договори оренди землі, з обов`язковим визначенням категорії земель за основним цільовим призначенням (стаття 19 Земельного кодексу України) та категорії земель за функцією використання.

Відповідно до п.2.1.-2.3. Положення земельний сервітут встановлюється договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений власником (володільцем) сусідньої земельної ділянки, а також іншою конкретно визначеною особою (особистий сервітут); земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки; договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно п.2.8.1. Положення підставою для укладання договору про встановлення земельного сервітуту для реальних часток земельних ділянок є ухвала міської ради про передачу ділянки (її частини) у сервітутне землекористування з обов`язковим визначенням категорії земель за основним цільовим призначенням (відповідно до статті 19 Земельного кодексу України) та категорії земель за функцією використання (для фіскальних цілей).

Сторонами договору про встановлення земельного сервітуту є Львівська міська рада (надалі - Власник) та особа (особи), зацікавлені у отриманні земельної ділянки у сервітутне землекористування (надалі - Землекористувач) (п.2.15. Положення).

Згідно п.2.16. Положення договір про встановлення земельного сервітуту набирає чинності після досягнення домовленості з усіх умов, підписання його сторонами та реєстрації у Львівській міській раді. Державна реєстрація здійснюється згідно з чинним законодавством України за зверненням особи, якій надано земельну ділянку у сервітутне користування.

Пунктом 2.20. Положення з часу прийняття ухвали про встановлення земельного сервітуту до часу видачі документа на землекористування користувач сплачує за окремим договором (угодою) Львівській міській раді втрати від недоотримання коштів за користування ділянкою у розмірах, розрахованих управлінням природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування, на підставі довідки про нормативну грошову оцінку, видану у поточному році.

Відповідно до п.3.1. Положення власник земельної ділянки (в особі Львівської міської ради), відповідно до статті 101 Земельного кодексу України, має право вимагати від особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення.

Згідно п.3.3. Положення розмір плати за землю при встановленні земельного сервітуту визначається відповідно до функціонального призначення земельної ділянки на момент укладення договору у розрізі економіко-планувальних зон м. Львова згідно з діючою нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки.

Пунктом 3.4. Договору передбачено, що підставою для визначення розміру плати за землю при встановленні земельного сервітуту є ухвала міської ради про передачу земельної ділянки у сервітутне землекористування (для реальних часток) або матеріали з визначення частки земельної ділянки (для ідеальних часток) з обов`язковим визначенням категорії земель за основним цільовим призначенням і категорії земель за функцією використання та нормативна грошова оцінка земельної ділянки за поточний рік.

При сервітутному землекористуванні плата за землю встановлюється на рівні орендної плати за землю відповідних категорій земель. При оформленні документів на користування реальними частками ділянок без вилучень від основного землекористувача (землекористувань) та укладанні договорів про встановлення земельного сервітуту встановлюється щорічна плата за землю у розмірі трьох відсотків від діючої нормативної грошової оцінки земельної ділянки (п.3.6.1.2. Положення).

Кошти від плати за землю при встановленні земельного сервітуту (плати за земельний сервітут) зараховуються до міського бюджету м. Львова відповідно до чинного законодавства України та нормативно правових актів Львівської міської ради (п.3.12. Положення).

Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Приписами ч.1 ст.20 ЗК України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення

Відповідно до ч.2 ст.20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно п.«а» ч. ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Відповідно до п.1.4. Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010р. №548 КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Розділом 2 КВЦПЗ виділено секцію В із назвою «Землі житлової та громадської забудови, в якій наявний розділ 02 «Землі житлової забудови (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше); землі, які використовуються для розміщення гаражного будівництва)», в якому міститься підрозділ 02.09. «Для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови».

Пунктами «в» та «г» ч.3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 Земельного кодексу України).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України).

При цьому, суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі №915/127/18 та від 16.01.2019р. у справі №755/9555/18, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.

Водночас, 16.01.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019р. №340-ІХ, зокрема, в частині зміни редакції ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з чинною ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

З врахуванням наведених норм законодавства, а також поданих Учасниками справи доказів та наведених доводів суд зазначає, що Прокурором не доведено порушення Відповідачем-1 вимог законодавства при прийнятті Ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221, оскільки передача органом місцевого самоврядування земельної ділянки в користування із земель комунальної власності в тому числі і для здійснення благоустрою передбачена, зокрема п.«в» ч.1 ст.12, ст.ст.116, 122 ЗК України, ст.19 Закону України «Про землеустрій» та п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

При цьому, суд вважає безпідставними посилання Прокурора на порушення Відповідачем-1 законодавства при прийнятті ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 з підстав надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради дозволу на виготовлення Проекту землеустрою та визначення замовником такого Проекту Відповідача-2, оскільки надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки комунальної власності у користування в силу приписів ст.116 та ч.1 ст.123 ЗК України здійснюється за рішенням органу місцевого самоврядування на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблення якого здійснюється на підставі дозволу органу місцевого самоврядування, а до повноважень Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради у відповідності до ухвали Львівської міської ради від 14.07.2016р. №777 належить участь у формуванні та реалізації політики міської ради та її виконавчих органів у сфері земельних відносин і організації землеустрою, створення умов для раціонального та економічно обґрунтованого використання земель, здійснення заходів щодо розвитку земель м. Львова, а також організації і здійснення землеустрою та моніторингу земель.

Відтак, суд доходить висновків про правомірність надання Відповідачем-1 ухвалою Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 дозволу Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.8683га на вул. Стрийській вул. Луганській для подальшої передачі її у сервітутне користування товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови та визначення замовником такого проекту Відповідача-2 як особи, яка зацікавлена в одержанні земельної ділянки в користування.

Суд також вважає безпідставними доводи Прокурора про надання Відповідачем-1 Відповідачу-2 спірної земельної ділянки в сервітутне користування для цілей, які не передбачені чинним законодавством з огляду на те, що ст.99 ЗК України та п.1.4. Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 26.07.2012р. №1676 «Про затвердження Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, а також типових договорів про встановлення земельних сервітутів» встановлено не цілі земельних сервітутів, а їх види.

При цьому, суд зазначає, що наведений у вказаних правових нормах перелік видів земельних сервітутів не є вичерпним.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 15.08.2019р. у справі №215/5355/15-ц.

Окрім того судом встановлено, що пунктом 1.5. Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту серед інших земельних сервітутів Львівською міською радою передбачено встановлення земельних сервітутів для реальних часток земельних ділянок через прийняття окремої ухвали Львівської міської ради про передачу ділянки (її частини) у сервітутне землекористування, зокрема для проїздів, проходів, для обслуговування тимчасових споруд - малих архітектурних форм, які включені в Перспективну схему розміщення малих архітектурних форм (тимчасових споруд) та з якими не заключні договори оренди землі, з обов`язковим визначенням категорії земель за основним цільовим призначенням (стаття 19 Земельного кодексу України) та категорії земель за функцією використання.

Вказане положення також не встановлює виключного переліку видів земельних сервітутів, проте регламентує умови одержання такого сервітуту, зокрема шляхом прийняття окремої ухвали Львівської міської ради про передачу ділянки (її частини) у сервітутне землекористування з обов`язковим визначенням категорії земель за основним цільовим призначенням (стаття 19 Земельного кодексу України) та категорії земель за функцією використання.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 20.06.2018р. у справі №806/3313/17.

З врахуванням наведених правових положень суд зазначає, що Прокурором не доведено відсутності повноважень Відповідача-1 на передання Відповідачу-2 спірної земельної ділянки у сервітутне користування для визначених в сервітуті цілей, оскільки право розпорядження земельною ділянкою, зокрема і щодо надання на неї речового права (сервітуту) іншій особі належить власнику такої земельної ділянки, яким є територіальна громада м.Львова в особі Відповідача-1.

Суд вважає необґрунтованими доводи Прокурора про встановлення сервітуту у судовому порядку, оскільки таке застосовується у випадку відсутності згоди власника земельної ділянки на встановлення сервітуту. В даному ж випадку, сторонами в Договорі погоджено обсяг і мету обмеженого речового права на земельну ділянку та плату за таке право.

При цьому, чинним законодавством не передбачено положень, які б позбавляли Відповідача-1 як орган місцевого самоврядування, права на встановлення сервітуту на підставі договору, в даному випадку Відповідач-1, реалізовуючи таким чином право розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, має рівні права з громадянами і юридичними особами, з якими він вступає у відносини володіння, користування та розпорядження землею, тобто є рівноправним суб`єктом земельних відносин.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №495/2176/17.

Суд також вважає слушними доводи Відповідачів-1 та 2 про необґрунтованість доводів прокурора щодо порушення порядку зміни цільового призначення земельної ділянки з земель сільськогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови за кодом КВЦПЗ 02.09. - для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови з врахуванням того, що нормами ч.ч.1, 2 ст.20 ЗК України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення, затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Суд звертає увагу на те, що розгляд позову про визнання спірного рішення ради недійсним (незаконним) вплине на законність документів, виданих на підставі оспорюваного рішення.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2018р. у справі № 923/466/17 та від 04.09.2018р. у справі №920/1072/17.

У Рішенні від 16.04.2009р. №7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Разом з тим із вказаного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України. У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №916/1979/13 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.11.2018р. у справі №920/1173/17.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що надання Відповідачем-1 ухвалою від 29.06.2017р. №2221 Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.8683га на вул. Стрийській вул. Луганській для подальшої передачі її у сервітутне користування Відповідача-2 для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови та затвердження ухвалою від 15.02.2018р. №3054 Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8683га (у тому числі площею 0,0953га у межах червоних ліній) на вул.Стрийській - вул.Луганській (кадастровий номер :01:008:0 0 14) і надання Відповідачу-2 земельну ділянку площею 0,8683га (у тому числі площею 0,0953га у межах червоних ліній) без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень на вул.Стрийській - вул.Луганській (кадастровий номер :01:008:0014) у сервітутне користування терміном на 25 років для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово - громадського центру (код КВЦПЗ 02.09 - для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови) за рахунок земель житлової та громадської забудови, шляхом переведення їх із земель сільськогосподарського призначення вчинено Відповідачем-1 в межах повноважень, в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання Прокурора на незаконність визначення Відповідачем-1 цільового призначення земельної ділянки 02.09. для будівництва і обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови з підстав відсутності в Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженій наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010р. №548, будь якого іншого виду земель житлової та громадської забудови, яке б відповідало визначеній меті сервітуту - для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово - громадського центру - будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок.

Доводи Прокурора про удаваність Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) з підстав позбавлення територіальної громади м.Львова права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спростовуються приписами ч.3 ст.98 ЗК України та ч.5 ст.403 ЦК України, згідно з якими встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Інших доводів в обґрунтування факту вибуття спірної земельної ділянки з власності територіальної громади м.Львова в особі Відповідача-1 Прокурором не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі відсутні.

Щодо посилання Прокурора на можливість задоволення потреб Відповідача-2 іншими способами, аніж як встановлення сервітуту, суд зазначає, що будь-який інший спосіб задоволення інтересів Відповідача-2, зокрема шляхом передачі спірної ділянки в оренду чи викупу Відповідачем-2 такої, призведе до вибуття спірної земельної ділянки з володіння та користування, а у випадку продажу - і до вибуття з розпорядження територіальної громади м.Львова в особі Відповідача-1, що матиме більш обтяжливі наслідки для останнього, зокрема, неможливість використання спірної земельної ділянки.

В той же час, задоволення потреб Відповідача-1 та Відповідача-2 шляхом надання сервітуту не призводить до вибуття спірної ділянки з володіння, користування та розпорядження територіальної громади м.Львова в особі Відповідача-1 а відтак, не позбавляє територіальну громаду м.Львова в особі Відповідача-1 права володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки сервітутом Відповідачу-2 надається лише обмежене платне користування земельною ділянкою для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово - громадського центру без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень, тобто для мети, визначеної Сторонами у Договорі.

Суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується, що територіальна громада м.Львова в особі Відповідача-1 буде позбавлена права володіння, користування та розпорядження створеним Відповідачем-2 об`єктом благоустрою - паркінгом чи автостоянкою на землях житлової та громадської забудови, оскільки Відповідачем-1 Відповідачу-2 за спірним Договором не передана земельна ділянка, а передано лише обмежене речове право користування для облаштування та обслуговування паркінгів та автостоянок на земельній ділянці, що, в силу наведених норм законодавства, жодним чином не виключає, не обмежує та не припиняє прав територіальної громади м.Львова в особі Відповідача-1 на володіння, користування та розпорядження як спірною земельною ділянкою так і створеним на ній Відповідачем-2 об`єктом благоустрою.

Відтак, з врахуванням визначеної у спірному Договорі мети Відповідача-1 та Відповідача-2 - облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово - громадського центру для будівництва та обслуговування паркінгів та автостоянок на землях житлової та громадської забудови без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень встановлення сервітуту є найменш обтяжливим для земельної ділянки, яка перебуває у власності територіальної громади м.Львова в особі Відповідача-1. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі №911/2701/17.

Суд також звертає увагу, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018р. у справі №905/1552/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2018р. у справі № 923/466/17, від 04.09.2018р. у справі №920/1072/17 та від 18.12.2018р. у справі №904/6152/17, що ані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», ані Положенням, ані спірним Договором не передбачено обов`язкового набуття Відповідачем-2 попри встановлення сервітуту будь-яких інших прав як на земельну ділянку, щодо якої встановлюється сервітут, так і на об`єкти благоустрою, які створені на підставі сервітуту. Відтак, право створення об`єкту благоустрою на земельній ділянці не належить виключно власнику земельної ділянки чи землекористувачу.

Доводи Прокурора про удаваність правочину з підстав сплати плати за сервітут на реквізити за кодом платежу 18010600 для юридичних осіб, який має найменування «Орендна плата з юридичних осіб» спростовуються відсутністю у Класифікації доходів бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №11 від 14.01.2011р. «Про бюджетну класифікацію» в редакції, чинній станом на час укладення Договору, коду платежу 21081700 «Плата за встановлення земельного сервітуту». Наступним кодом після 21081600 «Плата за експлуатацію газорозподільних систем або їх складових» є 21082000 «Надходження коштів від сплати інвалідами часткової вартості автомобілів та коштів від реалізації автомобілів, повернутих інвалідами».

Окрім того, Листом Управління адміністрування місцевих та залучення фінансів Департаменту фінансової політики Львівської міської ради від 12.05.2020р. вих. №4-2202-13556 підтверджується сплата Відповідачем-2 плати за сервітут за кодом 21081700. Долученими до вказаного листа виписками за банківського рахунку Відповідача-1 підтверджується обставина належного виконання Відповідачем-2 взятих на себе договірних зобов`язань і відсутність заборгованості зі сплати плати за сервітут.

При цьому, суд зазначає, що розмір плати за сервітут визначено з врахуванням п.3.6.1.2. Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 26.07.2012р. №1676 «Про затвердження Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, а також типових договорів про встановлення земельних сервітутів», згідно з яким при сервітутному землекористуванні плата за землю встановлюється на рівні орендної плати за землю відповідних категорій земель. При оформленні документів на користування реальними частками ділянок без вилучень від основного землекористувача (землекористувань) та укладанні договорів про встановлення земельного сервітуту встановлюється щорічна плата за землю у розмірі трьох відсотків від діючої нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відтак, суд вважає слушними та обґрунтованими доводи Відповідача-1 та Відповідача-2 щодо застосування коду платежу, який є найбільш наближеним до передбаченого у Договорі з підстав відсутності спеціально передбаченого коду класифікації доходів бюджету, проте, вказане не може свідчити про намір Сторін приховати під укладенням Договору договір оренди земельної ділянки.

При цьому, суд звертає увагу і аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі №911/2701/17, що Прокурором в обґрунтування заявлених позовних вимог не доведено ані факту зменшення вартості земельної ділянки, ані того, що таке зменшення вартості та зниження ступеня прибутковості здійснюваної діяльності є більшим за плату, встановлену спірним Договором.

Щодо доводів Прокурора про намір Відповідачів приховати факт укладення договору оренди з метою уникнення виконання вимог земельного законодавства щодо продажу права оренди на конкурентних засадах (земельних торгах), суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23.1.2019р. у справі №607/13289/16-ц, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

З врахуванням визнання сторонами факту укладення спірного Договору на підставі ухвали Львівської міської ради від 26.07.2012 №1676 "Про затвердження Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, а також Типових договорів про встановлення земельного сервітуту" відповідно до типової форми, яка затверджена вказаною ухвалою суд зазначає, що Прокурором не доведено умислу Сторін на укладення іншого правочину з огляду на те, що положення п.п.4.2.2., 4.2.3., 9.2.1., 9.3.3., 9.3.4., 9.3.5. спірного Договору містять аналогічні до законодавчо встановлених в Земельному кодексі України положень щодо правового регулювання відносин, пов`язаних із сервітутним користуванням земельною ділянкою та відмінність спірного Договору від Типової форми договору оренди землі, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004р. №220.

Крім того, суд звертає увагу на недоведеність Прокурором існування між Сторонами інших правовідносин, аніж ті, що передбачено Договором.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що Прокурором не доведено, а судом не встановлено свідомих дій сторін спірного правочину для досягнення якоїсь особистої, відмінної від встановленої договором мети чи спрямованості таких дій на досягнення інших, аніж передбачено спірним Договором наслідків чи приховання іншої волі сторін правочину, що має наслідком удаваність такого правочину.

Аналогічну правову позицію щодо визначення удаваності правочину викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі №522/14890/16-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.06.2019р. у справі №910/12454/17, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05.12.2018р. у справі №466/6298/16-ц.

Щодо посилань Прокурора на лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 05.02.2020р. вих. №10-28-0.19-830/2-20 як висновок про вчинення Відповідачами-1 та 2 порушення вимог земельного законодавства та удаваність укладеного між сторонами спірного правочину, суд зазначає, що такий надано у відповідь на лист Львівської місцевої прокуратури №1 від 21.12.2019р. №14.34/106-19-2931вих-19 та складено не в порядку державного контролю за використанням та охороною земель у спосіб та в порядку, передбаченому ст.9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а відтак, не може доводити чи спростовувати факту порушення вимог законодавства.

Доводи Прокурора про неправомірність зобов`язання Відповідача-2 сплатити кошти у відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва, що, в свою чергу, свідчить про намір укласти договір оренди, спростовуються пунктом 2.20 Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 26.07.2012р. №1676 «Про затвердження Положення про земельний сервітут та порядок визначення плати за землю при встановленні земельного сервітуту, а також типових договорів про встановлення земельних сервітутів», згідно з яким з часу прийняття ухвали про встановлення земельного сервітуту до часу видачі документа на землекористування користувач сплачує за окремим договором (угодою) Львівській міській раді втрати від недоотримання коштів за користування ділянкою у розмірах, розрахованих управлінням природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування, на підставі довідки про нормативну грошову оцінку, видану у поточному році.

Покликання Прокурора на здійснення Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000310 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Львівської міської ради, які, діючи в інтересах ТОВ «Девелопмент Груп», всупереч інтересам служби, передали йому в строкове платне користування без проведення земельних торгів, земельну ділянку площею 0,8683га на вул.Стрийській-вул.Луганській, нормативна грошова оцінка якої становить 15275828,24грн. чим заподіяно істотну шкоду інтересам територіальної громади м.Львова, як на підставу позовних вимог та довід щодо незаконності дій Відповідача-1 спростовуються поданим Відповідачем-2 листом СУ ГУ НП у Львівській області від 27.10.2020р. вх. №К-184/Аз/16101-20, у якій т.в.о. начальника СУ А.Кумечко повідомив про те, що кримінальне провадження №0000310, яке розпочато 05.10.2018р. закрите 14.07.2020р. на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відтак, вказані доводи Прокурора щодо наявності в діях посадових і службових осіб Відповідача-1 ознак кримінально караних діянь з вказаних підстав є необґрунтованими.

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі недоведеності позовних вимог Прокурора про визнання недійсним п.2 ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 "Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській"; визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській" та визнання недійсним укладеного між Львівською міською радою та ТОВ "Девелопленд Груп" Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га (у тому числі площею 0,0953 га у межах червоних ліній) без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, суд зазначає про відсутність правових підстав до задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації 05.03.2018р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншого речового права - права користування (сервітут) ТОВ "Девелопленд Груп" на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га на вул.Стрийській-вул.Луганській у м.Львові (запис про інше речове право 25179213 за рішенням індексний №40046146 від 07.03.2018 про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) іншого речового права), як похідної від позовних вимог про скасування ухвал та визнання недійсним договору та такої, що обґрунтовується цими позовними вимогами.

Щодо звернення до господарського суду Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131 Конституції України на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Закон України «Про прокуратуру» визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Згідно ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом України «Про прокуратуру» та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»).

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Так, у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, до завершення розгляду якої і зупинялося провадження у цій справі, встановлено наступне:

«Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.».

Крім того, відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру», право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Згідно з п.1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім підпункту 2 пункту 2, пунктів 4 - 7, 9, 11 - 15, 17, 18, підпункту 1 пункту 19, пункту 20, пунктів 22 - 27 розділу I цього Закону, які набирають чинності з дня початку роботи відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур.

Згідно з п.3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Таким чином, прокурор виконав вимоги ст.53 ГПК України та належним чином обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з позовом в межах цієї справи.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей") для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує "баланс ймовірностей". У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи не підтверджено факт порушення Відповідачем-1 вимог земельного законодавства при прийнятті п.2 ухвали Львівської міської ради від 29.06.2017р. №2221 "Про надання ТзОВ "Девелопленд Груп" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.І.Чмоли, 1 та надання Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській" та ухвали Львівської міської ради від 15.02.2018р. №3054 "Про затвердження Управлінню земельних ресурсів Департаменту містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Стрийській-Луганській"; удаваності як підстави недійсності укладеного між Львівською міською радою та ТОВ "Девелопленд Груп" Договору від 01.03.2018р. №С-с-266 про встановлення земельного сервітуту (для реальних часток) на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га (у тому числі площею 0,0953 га у межах червоних ліній) без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул.Стрийська-вул.Луганська для облаштування благоустрою території, прилеглої до торгово-громадського центру, а відтак, наявності правових підстав до скасування державної реєстрації 05.03.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншого речового права - права користування (сервітут) ТОВ "Девелопленд Груп" на земельну ділянку кадастровий №:01:008:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) площею 0,8683 га на вул.Стрийській-вул.Луганській у м.Львові (запис про інше речове право 25179213 за рішенням індексний №40046146 від 07.03.2018 про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) іншого речового права) суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а відтак, в позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Прокурором при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Прокурор очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Як доказ сплати судового збору Прокурором подано Платіжне доручення від 17.02.2020р. №179 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 8408грн. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №17 до позовної заяви.

Згідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, що на підтвердження факту понесення судових витрат та їх розміру суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Також судом враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 (текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/85211544), відповідно до якої, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідач-1 наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

В обґрунтування розміру понесених судових витрат у справі на оплату послуг професійної правничої допомоги Відповідачем-2 подано до суду Витяг з Договору про надання правової допомоги від 02.10.2020р. №592-02/10, за умовами якого (п.1.1. Договору) Адвокатське об`єднання «Матвіїв і Партнери» (за Договором - Виконавець) бере на себе зобов`язання по наданню Товариству з обмеженою відповідальністю «Девелопленд Груп» (за Договором - Клієнт) за його зверненням на довгостроковій основі правової допомоги (послуг правового характеру) у відповідності з умовами цього договору, а клієнт зобовязується здійснювати оплату правової допомоги та фактичних витрат, понесених безпосередньо при виконанні Договору.

Відповідно до п.1.2.4. Договору від 02.10.2020р. №592-02/10 правова допомога, що надається за Договором, полягає, зокрема, в представництві інтересів Клієнта в судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства.

Згідно п.3.8. Договору від 02.10.2020р. №592-02/10 Клієнт уповноважує Адвокатів Виконавця представляти його інтереси перед будь-якими фізичними особами в усіх органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах та організаціях незалежно від форм власності, в судах, господарських судах всіх інстанцій з усіма правами, які надані законодавством позивачу, відповідачу, третій особі, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позову, зміни розміру позовних вимог, зміни підстав та/або предмета позову, повного або часткового визнання позову, укладення мирової угоди, оскарження рішень судових та інших державних органів, одержання присудженого майна або грошей, підписання позовних заяв, заяв, скарг, клопотань та інших документів.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору від 02.10.2020р. №592-02/10.

Костур Роксолана Володимирівна є адвокатом, входить до адвокатського об`єднання «Матвіїв і Партнери» та уповноважена представляти інтереси Відповідача-2 в Господарському суді Львівської області, що підтверджується Свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 02.07.2012р. №1866 та ордером від 20.10.2020р. серії ВС №1041983.

Інших доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат у справі Відповідачем-2 суду не заявлено та не подано.

В судовому засіданні 22.12.2020р. представник Відповідача-2 зазначила про те, що докази в підтвердження остаточного розміру понесених Відповідачем-2 судових витрат у справі будуть подані в порядку, визначеному ч.8 ст.129 ГПК України.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1-3 ст.221 ГПК України у випадку, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог; у випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат. (ч.1, п.5 ч.6 ст.238 ГПК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами п.2 ч.4 ст.129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

З підстав наведеного, а також недоведення Прокурором в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 8408грн., недоведення Відповідачем-1 та Відповідачем-2 розміру понесених у справі судових витрат, а також заяви Відповідача-2 про подання таких доказів в порядку ч.8 ст.129 ГПК, суд дійшов висновків про те, що сплачений Прокурором за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 8408грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, залишити такий за Прокурором.

Також суд дійшов висновків про наявність правових підстав до призначення судового засідання для вирішення питання про розподіл понесених Відповідачем-2 судових витрат у справі на 09:10год. 05.01.2021р. та встановлення Відповідачу-2 п`ятиденного строку на подання суду та іншим Учасникам справи доказів понесених судових витрат.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.1,3 ч.1 ст.129, 131-1, 142 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 180, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 6, 11, 15, 16, 172, 182, 203, 215, 235, 327, 393, 395, 401, 403, 509, 510, 525, 526, 527, 530, 626, 627, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст.12, 20, 21, 98-100, 102, 116, 122-124, 126, 134, 152 Земельного кодексу України, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд -

УХВАЛИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл понесених Відповідачем-2 судових витрат у справі на 05.01.2021р. о 09:10год.

3. Встановити Товариству з обмеженою відповідальністю "Девелопленд Груп" п`ятиденний строк на подання суду та іншим Учасникам справи доказів понесених судових витрат.

4. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

5. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 04.01.2021р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок