ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" грудня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2496/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Нечепуренко А.П.,

за участю представників сторін:

від позивача: адвокат Калітенко С.А. - ордер,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/2496/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» (Багатофункціональний ТВО комплекс «Рів`єра», с. Фонтанка, Лиманський район, Одеська область, 67571)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Кутлуер Ібрахім ( АДРЕСА_1 )

про розірвання договору та стягнення 648 748,89 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача, в якому просить суд:

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Кутлуер Ібрахіма на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» заборгованість у сумі 648 748,89 грн., з яких 584 737,22 грн. основний борг, 36 827, 86 грн. штрафна санкція за договором (пеня), 5526,70 грн. 3% річних, 21 657, 11 грн. інфляційних втрат;

- розірвати договір оренди укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» та Фізичною особою-підприємцем Кутлуер Ібрахімом.

- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Кутлуер Ібрахіма звільнити орендоване приміщення торгівельну площу об`єкт №102, загальною площею 140 кв.м., розташований за адресою: Одеська обл., Лиманський район, с. Фонтанка, багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра».

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання Відповідачем зобов`язань прийнятих на себе за умовами договору оренди від 18.06.2019р. в частині сплати орендних платежів, внесків за рекламу, комунальних послуг та операційних послуг, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Так, Позивач зазначає, що відповідно до умов вказаного договору ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» передав, а Відповідач прийняв у користування за плату на певний строк приміщення для здійснення роздрібної торгівлі, а саме торгівельну площу - об`єкт №102, загальною площею 140 кв.м., який розташований за адресою: Одеська обл., Лиманський район, село Фонтанка. Багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра».

Крім того, як вказує Позивач, базова орендна плата, плата за операційні послуги і внесок на рекламу сплачуються авансом кожного місяця протягом усього строку оренди та здійснюється не пізніше як на 9 робочий день кожного місяця.

Отже, відповідно умов договору, а саме пунктами 5 - 8 орендар зобов`язується сплачувати за користування нерухомим майном орендну плату, операційні послуги, внесок на рекламу та комунальні послуги.

Як стверджує Позивач, на виконання вищевказаних умов договору ним було направлено відповідачу рахунки на сплату орендної плати, маркетингових послуг (внесок на рекламу), операційних послуг та комунальних послуг, проте у порушення умов договору, Відповідач не виконав свої зобов`язання по своєчасній сплаті вищевказаних рахунків, в результаті чого утворилась заборгованість.

У зв`язку з простроченням Відповідачем виконання грошового зобов`язання за надані послуги, Позивач вважає правомірним нарахувати до стягнення з Відповідача суму пені, 3% річних та індексу інфляції.

Крім того, з огляду на суттєві порушення своїх зобов`язань Відповідачем, Позивач вважає за необхідне розірвати договір та зобов`язати Відповідача повернути нерухоме майно.

20.10.2020 року Відповідач надав до суду відзив на позов (вх. № 27967/20), в якому частково визнає позовні вимоги.

Так, Відповідач зазначає, що відповідно до договору оренди (із внесеними змінами) строк дії договору оренди завершився 30 червня 2020 року. Тобто, на думку Відповідача, із цієї дати договір оренди припинив свою дію та позовна вимога про його розірвання не має правового сенсу, що свідчить про відсутність спору.

Щодо вимоги про зобов`язання звільнити приміщення Відповідач відзначив, що Позивач перешкоджає ФОП Кутлуер І. звільнити приміщення, мотивуючи це тим, що до погашення існуючої заборгованості ним не будо надано дозвіл на звільнення приміщення. Водночас, Відповідач має бажання та намір звільнити орендоване приміщення, проте цьому перешкоджає сам позивач.

Відповідач вважає, що провадження у справі за позовними вимогами ТОВ «Нові бізнес погляди» щодо розірвання договору оренди та зобов`язання звільнити приміщення не підлягають розгляду, а провадження у цій частині підлягає закриттю.

Крім того, щодо нарахування інфляційних втрат Відповідач зазначив, що договором оренди у п. 5.1. визначено, що орендна плата встановлюється у гривневому еквіваленті до євро. Тобто, фактично валютою договору є євро та суми, які підлягають сплаті безпосередньо залежать від курсу євро. Тому, на думку Відповідача, орендодавець заклав ризики знецінення національної валюти у договір оренди, шляхом визначення ціни договору прив`язкою до іноземною валюти - євро.

Також, Відповідач заперечує проти нарахування пені у період з 17 березня 2020 року та вважає, що стягнення пені, яка по своїй суті є штрафною санкцією, у період введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, що було визнано форс-мажорною обставиною, є незаконним та такі суми не підлягають стягненню із Відповідача.

Додатково Відповідач стверджує, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби C0VID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», із подальшими змінами, діяльність торгово-розвальних центрів була заборонена на період з 17 березня 2020 року по 11 травня 2020 року. Проте, в той же час Позивачем було виставлено рахунок за період коли ТРК «Рів`єра» не працював, а саме рахунок: - № НОМЕР_1 від 20.05.2020 року «Операційні послуги» за квітень 2020 року на суму 19866,00 грн.

Відповідач вказує, що операційні витрати, які є складовою оплатою за договором оренди за квітень 2020 року не підлягають стягненню через неможливість користуватися орендованим майном.

Крім того, у період із 28 травня по 23 червня 2020 року Позивач припинив подачу електроенергії до об`єкту оренди, що як наслідок зробило неможливим використання об`єкту оренди за призначенням, тобто проведення торговельної діяльності, отримання прибутку, тощо. На підставі вказаного Відповідач вважає, що стягнення орендної плати, операційних та інших витрат за період із 28 травня по 23 червня 2020 року є безпідставним.

06.11.2020 року Позивачем до суду подано відповідь на відзив (вх. № 29824/20), де останній зазначає, що наведені Відповідачем у відзиві доводи не підтверджені ним жодним належним доказом, а також не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Позивач вказує, що відповідно до п.4 додаткової угоди від 20.05.2020 року до договору оренди від 18.06.2019 року, укладеному між ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» та ФОП Кутлуер Ібрахімом, фіксований строк оренди погоджено до 30 червня 2020 року. Проте, згідно п. 30.7 договору року він набув чинності після його підписання та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Крім того, відповідно до п. 23.3 договору у разі припинення дії договору орендар звільняє орендовані приміщення та повертає їх орендодавцю відповідно до положень статті 22 договору протягом 5 календарних днів з дати припинення дії договору.

Однак, незважаючи на сплив зазначеного у додатковій угоді від 20.05.2020 року строку оренди та п`ятиденного строку на повернення орендованого майна за актом приймання-передачі, відповідач продовжив та продовжує використання орендованого приміщення (торгівельну площу - об`єкт №102). Позивач зауважив, що акт приймання-передачі або заяв про наміри звільнити орендоване приміщення, останній від Відповідача не отримував.

Також, Позивач не погоджується та вважає безпідставним ствердження Відповідача про відсутність предмету спору в частині позовних вимог про зобов`язання звільнити приміщення, оскільки не відповідає дійсності та є надуманим повідомлення Відповідача про перешкоджання йому як орендарю у звільнені приміщення. Позивач звертає увагу суду і на тому, що умовами договору, зокрема п. 22.6, визначено порядок дій орендаря вразі якщо орендодавець відмовляється від приймання орендованих приміщень. В той же час Позивач повідомив, що від Відповідача не надходило будь-яких письмових заяв, скарг або претензій з вищевказаного приводу, й так само і до суду не надано доказів на підтвердження вказаних доводів.

Щодо доводів Відповідача стосовно безпідставності вимог про стягнення інфляційних втрат Позивач стверджує, що ФОП Кутлуер І. дійшов хибного висновку, що умовами пункту 5.1 договору оренди від 18.06.2019 року визначено орендну плату у валюті євро, а тому норми ч.2 ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані оскільки індексації підлягає лише грошова одиниця України - гривня.

Позивач вказує на те, що умовами договору, а саме пунктом 10.1, визначено, що всі платежі здійснюються у гривнях, а в усіх актах виконаних робіт та виставлених Відповідачу рахунках суми зобов`язань були визначені саме у гривні без визначення еквівалента у іноземній валюті. Тобто, на думку Позивача, всі грошові зобов`язання за договором, які підлягають виконанню Відповідачем, були визначені у грошовій одиниці України - гривні, а тому у зв`язку з не виконанням відповідачем грошового зобов`язання після строку оплати відповідних рахунків правомірним є застосування позивачем ч. 2. ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Додатково Позивач зазначив, що Відповідачем не надано доказів, як настання форс- мажорних обставин так і того що орендоване майно ним не використалось у т.ч. через обставини, за які орендар не відповідає.

Багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра» не відноситься до категорії торговельно-розважального центру оскільки не здійснює торговельних або розважальних послуг, а лише розміщує в ньому на праві оренди суб`єктів господарювання, у т.ч. які надають послуги роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень, які уклали договір оренди з позивачем. Тому багатофункціональний ТВО комплекс «Рів`єра» не припиняв роботу на період карантину, у зв`язку з чим у Відповідача не припинялось право користування орендованим приміщенням.

З огляду на викладене Позивач вважає, що вимога щодо стягнення з Відповідача пені та плати за «Операційні послуги» є абсолютно законною та такою, що відповідає нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду.

Окрім того, п. 25.3 Договору визначено, що сторона для якої виникли форс-мажорні обставини, зобов`язана негайно повідомити (але не пізніше як через п`ять календарних днів з моменту виникнення таких обставин) іншу сторону про подію, характер та можливу тривалість форс-мажорних обставин. Невиконання цього зобов`язання будь-якою стороною позбавляє її права посилатися на дію таких обставин.

Позивач вказує, що Відповідач не звертався до Позивача з приводу виникнення при здійсненні його господарської діяльності в орендованому приміщенні будь-яких форс-мажорних обставин.

Крім того, у зв`язку з введенням карантинних заходів додатковою угодою від 20.05.2020 року до договору, сторони дійшли згоди, що з 17.03.2020 року по 10.05.2020 року включно не підлягають нарахуванню та сплаті «Базова Орендна плата» та «Внесок на рекламу», при цьому «Операційні послуги» та «Комунальні послуги» сплачуються відповідно до умов договору оренди.

Таким чином, за твердженням Позивача, додатковою угодою від 20.05.2020 року до договору, Відповідач прийняв зобов`язання по своєчасній оплаті «Операційних послуг» та «Комунальних послуг» на період карантинних заходів, введених з 17.03.2020 року.

А тому Позивач вважає, позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

25.08.2020 року до канцелярії Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява (вх. № 2585/20) ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» до Фізичної особи-підприємця Кутлуер Ібрахіма про стягнення, розірвання договору оренди, укладеного між ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» та ФОП Кутлуер Ібрахімом, та зобов`язання звільнити орендоване приміщення торгівельну площу об`єкт №102, загальною площею 140 кв.м., розташовану за адресою: Одеська обл., Лиманський район, с. Фонтанка, багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020р. позовна заява вх.№2585/20 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Разом із позовною заявою до Господарського суду Одеської області ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» подано заяву про забезпечення позову за вх. №2-3643/20 від 25.08.2020р., в якій позивач просить суд накласти арешт на грошові кошти в касі та на поточних рахунках, а також на інше майно відповідача ФОП Кутлуера Ібрахіма, у тому числі, що знаходиться за адресою: 67571, Одеська обл., Лиманський район, село Фонтанка, багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра», торгівельна площа об`єкт №102, в межах ціни позову 648 748,89 грн.

В обґрунтування заяви позивач посилався на те, що на виконання договору оренди від 18.06.2019 року Позивачем було передано у користування відповідачу торгівельну площу об`єкт №120, загальною площею 140 кв.м., який розташований за адресою: Одеська обл., Лиманський район, село Фонтанка, багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра», проте, в порушення умов Договору ФОП Кутлуер Ібрахім відмовляється від виконання зобов`язання по сплаті орендної плати, операційних і комунальних послуг, а також внеску на рекламу.

Позивач звернув увагу суду на те, що саме факт тривалого невиконання Відповідачем свого обов`язку по сплаті всіх платежів в рамках договору є підставою для вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, а саме накладення арешту на грошові кошти в касі та на поточних рахунках, а також на інше майно відповідача ФОП Кутлуера Ібрахіма.

У зв`язку з вказаними обставинами ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» вказує, що невжиття заходів забезпечення позову, істотно ускладнить або навіть унеможливить виконання рішення суду.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.08.2020 року заява про забезпечення позову (вх.№2-3643/20) була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

27.08.2020 року ухвалою Господарського суду Одеської області у задоволенні заяви ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» (вх. № 2-3643/20 від 25.08.2020р.) про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою суду від 31.08.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та постановлено справу № 916/2496/20 розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

17.09.2020 року в судовому засіданні протокольно оголошено перерву до 06.10.2020р. о 12:00 год., про що Відповідача повідомлено ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.09.2020р. в порядку ст. 120 ГПК України.

06.10.2020р. в судовому засіданні, судом проголошено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження за ініціативою суду на 30 днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 20.10.2020р. о 14:40 год.

20.10.2020р. у судовому засіданні по справі № 916/2496/20 оголошено перерву до 12.11.2020р. о 12:20 год.

В судовому засіданні 24.11.2020р. суд проголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 01.12.2020р. о 12:40 год. та на 17.12.2020р. об 11:00 год., про що Відповідача повідомлено відповідною ухвалою суду від 25.11.2020р., передбаченою ст. 120 ГПК України.

17.12.2020р. від ФОП Кутлуер І. до суду надійшло клопотання (вх. № 33704/20) про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою представника Відповідача, в задоволенні якого судом було відмовлено протокольною ухвалою в судовому засіданні 17.12.2020р.

17.12.2020р. в судовому засіданні у зв`язку із неможливістю завершити розгляд справи по суті, судом була постановлена протокольна ухвала про оголошення перерви до 29.12.2020р. об 11:20 год. та повідомлено про місце дату та час проведення судового засідання Відповідача ухвалою суду від 21.12.2020р. в порядку ст. 120 ГПК України.

В процесі розгляду справи подані учасниками справи всі клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Під час розгляду справи по суті представники учасників справи, присутні в судовому засіданні виступили із вступними промовами, судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Представник Позивача ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ», заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ФОП Кутлуер І., про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень, проте свого представника в судові засідання не направив, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтував, як вбачається з наданого суду відзиву на позов, проти позову заперечував частково, просив в його задоволені відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Під час судового розгляду, відповідно до ст.ст. 209, 210 ГПК України, судом були з`ясовані всі обставини на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, а також судом були безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

29.12.2020 року в судовому засіданні Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України після виходу з нарадчої кімнаті проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

18.06.2019 року між ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Кутлуер Ібрахім (орендар) укладено договір оренди відповідно до якого орендодавець передає орендарю у користування за плату на певний строк, а орендар приймає у користування за плату на певний строк орендовані приміщення для здійснення роздрібної торгівлі на умовах цього Договору, включно з додатками до нього, які є невід`ємною частиною цього Договору (п.1.1. Договору від 18.06.2019р.).

Згідно п. 1.2 Договору площа (площі), позначені жовтим кольором на плані орендованих приміщень у Додатку 1 до цього Договору, є торгівельною площею в межах Торгівельної галереї. Така площа передана в оренду Орендарю згідно з цим Договором. Об`єкт №102. Торгівельна площа у розмірі 140 кв.м. Балансова вартість орендованих приміщень з урахуванням індексації та вартості реставраційних робіт складає 1 100 540,00 гривень. Амортизаційні відрахування здійснюються орендодавцем відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.2.1 Договору орендовані приміщення передаються в оренду виключно для ведення роздрібної торгівельної діяльності взуттям та аксесуарами торгових марок Mollybessa та Dacota у магазині під назвою Shoe & Shoe.

За умовами п. 3.1. Договору сторони погоджують фіксований строк оренди у 8 (вісім) місяців, який починається з дати підписання Акту приймання-передачі орендованих приміщень, але не пізніше, ніж 03 липня 2019 року.

Орендна плата за орендовані приміщення (далі «Базова орендна плата») розраховується наступним чином: Базова орендна плата визначається та індексується за наступною формулою:

Базова орендна плата = площа об`єкту оренди х базова орендна ставка

Сторони домовились, що:

Базова орендна ставка за користування орендованими приміщеннями становить:

З першого місяця по шостий місяць включно з дати відкриття - гривневий еквівалент 26 (двадцять шість) Євро (EUR) без ПДВ за 1 кв.м. площі орендованих приміщень на місяць;

З сьомого місяця включно з дати відкриття до кінця строку оренди - гривневий еквівалент 28 (двадцять вісім) Євро (EUR) без ПДВ за 1 кв.м. площі орендованих приміщень на місяць.

Кожного року відбувається коригування згаданої суми з урахуванням індексації відповідно до положень Статті 9 нижче. ПДВ нараховується Орендодавцем на належну до сплати суму Базової орендної плати та вказується у відповідному рахунку, який має бути оплачений орендарем (п. 5.1. Договору від 18.06.2019р.).

Згідно п. 5.2 Договору базова орендна плата починає нараховуватися з дати відкриття. Орендар сплачує базову орендну плату авансовим платежем щомісяця відповідно до рахунку та інструкцій Орендодавця.

Відповідно до п.6.1 Договору, крім орендної плати Орендар сплачує плату за експлуатаційні послуги у гривневому еквіваленті 04,07 євро за 1 кв.м. на місяць без урахування ПДВ (далі - «Операційні послуги»), що становить пропорційну частку від усіх витрат на утримання площ загального користування і спільних площ торгівельного центру та усього нерухомого майна торгівельного центру.

Крім орендної плати Орендар зобов`язаний сплатити внесок на рекламу (маркетинг) у розмірі гривневого еквіваленту 1,53 євро /кв. м./ на місяць (без урахування ПДВ) (далі «Внесок на рекламу»). Ця сума підлягає щорічній індексації відповідно до Статті 9 нижче. Внесок на рекламу підлягає сплаті з дати відкриття. (п.п. 7.1., 7.2. Договору).

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що на додаток до плати за операційні послуги Орендар сплачує вартість комунальних послуг, що споживаються в орендованих приміщеннях, таких як опалення/кондиціювання, плата за телефонний зв`язок, користування Інтернетом, електроенергія, водопостачання, опалення, вивезення сміття (далі «Комунальні послуги»).

В пункті 8.4 Договору сторони погодили, що плата за комунальні послуги сплачуватиметься Орендарем наступним чином, зокрема:

8.4.1. Плата за комунальні послуги, починаючи із дати передачі і до кінця першого календарного місяця, наступного за місяцем, в якому мала місце дата відкриття, включно вноситься протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту виставлення Орендодавцем відповідного рахунку.

8.4.2. Починаючи із другого календарного місяця за місяцем, в якому мала місце дата відкриття, Орендар сплачує авансовий внесок в рахунок плати за комунальні послуги (надалі - «Авансовий внесок»). Авансовий внесок дорівнює сумі, сплаченої Орендарем в якості плати за комунальні послуги за місяць, наступний за місяцем, в якому мала місце дата відкриття. Авансовий Внесок сплачується Орендарем до 05 числа місяця, за який сплачується відповідний платіж.

Згідно п.10.1 всі платежі за цим Договором здійснюються у гривнях та розраховуються відповідно до найвищого міжбанківського курсу гривні до євро за комерційний день, попередній до дня виставлення відповідного рахунку.

Окрім випадків, визначених цим Договором, базова орендна плата, плата за операційні послуги та внесок на рекламу сплачуються авансом кожного місяця протягом усього строку оренди. Плата здійснюється не пізніше як на 9 (дев`ятий) робочий день кожного місяця за умови отримання відповідного рахунку від Орендодавця (п. 10.3 Договору).

Після припинення дії Договору, як передбачено у статті 23 цього Договору, або закінчення строку ореади Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцю орендовані приміщення у тому ж стані, у якому вони були одержані від Орендодавця, згідно з описом, наведеним в Акті приймання-передачі, з урахуванням нормального зносу (п. 22.1 Договору).

Відповідно п. 22.4 Договору Орендар сплачує плату за операційні послуги та комунальні послуги до закінчення строку оренди/припинення дії Договору або до моменту фактичного звільнення орендованих приміщень.

На додаток до інших прав припинення цього Договору в односторонньому порядку, як передбачається у цьому Договорі та на які цим є повністю погодженими сторонами, Орендодавець має право в односторонньому порядку припинити дію цього Договору відповідно до положень пункту 24.3. якщо Орендар порушує свої істотні зобов`язання за цим Договором, зокрема, Орендар не виконує будь-які свої платіжні зобов`язання згідно з умовами та положеннями цього Договору, включаючи (але не обмежуючись) сплату орендної плати, плати за операційні послуги, комунальні послуги, внесків на рекламу тощо, та якщо відповідне невиконання триває 5 (п`ять) календарних днів, після направлення письмового повідомлення про це Орендарю, та протягом вищезазначеного періоду Орендар не виправив відповідного порушення (п. 23.1. Договору від 18.06.2019р.).

У разі припинення дії цього Договору Орендар звільняє орендовані приміщення та повертає їх Орендодавцю відповідно до положень статті 22 вище протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати припинення дії Договору (п. 23.3 Договору).

Пунктом 24.2 Договору сторонами передбачено якщо будь-які суми, які повинен сплатити Орендар за цим Договором, стали належними до сплати, але залишаються несплаченими протягом строку понад 5 (п`ять) робочих днів після настання дати платежу, Орендар зобов`язаний сплатити на першу вимогу Орендодавця штраф у розмірі 0,5 % за кожний день затримки платежу до фактичної дати платежу, нарахований на належну до сплати суму євро у гривневому еквіваленті.

Як вбачається зі статті 25 Договору, крім окремих винятків, передбачених цим Договором, сторони не несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором, якщо відповідне невиконання виникло в результаті дії форс-мажорних обставин. Згідно з цим Договором повені, епідемії, епізоотія, землетруси та інші природні та техногенні аварії, повстання, ембарго, війни чи військові дії, окупація, мобілізація, громадські заворушення, страйки, дії державних органів чи інші обставини, які не залежать від волі сторін, виникли після укладення цього Договору та безпосередньо перешкоджають стороні (чи сторонам) виконання своїх договірних зобов`язань за цим Договором, вважаються форс-мажорними обставинами.

Сторона, для якої виникли форс-мажорні обставини, зобов`язана негайно повідомити іншу сторону про подію, характер та можливу тривалість форс-мажорних обставин (як тільки обставини дозволять зробити це, але не пізніше як через 5 (п`ять) календарних днів з моменту виникнення таких обставин). Невиконання цього зобов`язання будь-якою стороною позбавляє її права посилатися на дію таких обставин. Існування форс-мажорних обставин та їх характер підтверджуються письмовою довідкою Торгово-промислової палати України (п.п. 25.1, 25.2, 25.3, 25.6 Договору від 18.06.2019р.).

Пунктом 30.7. сторони погодили, що цей Договір набуває чинності після його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

На виконання умов Договору від 18.06.2019р. сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі відповідно до якого, орендодавець передав, а орендар прийняв від орендовані приміщення з частковим оздобленням, а саме об`єкт № 102, торгівельна площа у розмірі 104 кв.м. для ведення роздрібної торгівельної діяльності взуттям та аксесуарами торгових марок Mollybessa та Dacota у магазині під назвою Shoe & Shoe.

На виконання вищевказаних умов договору Позивач направив Відповідачу наступні рахунки:

Маркетингові послуги (внесок на рекламу): № 102-07-3-19 від 12.07.2019р. на суму 4826,64 грн. - за період з 12 по 31 липня 2019р.; №102-08-3-19 від 01.08.2019р. на суму 7197,86 грн. - за серпень 2019р.; №102-09-3-19 від 02.09.2019р. на суму 7142,94 грн. - за вересень 2019р.; № 102-10-3-19 від 01.10.2019р. на суму 6831,25 грн. - за жовтень 2019р.; № 102-11 -3-19 від 01.11.2019р. на суму 7094,92 грн. - за листопад 2019р.; №102-12-3-19 від 02.12.2019р. на суму 6783,02 грн. - за грудень 2019р.; №102-01-3-20 від 02.01.2020р. на суму 6824,16 грн. - за січень 2020р.; №102-02-3-20 від 03.02.2020р. на суму 7123,20 грн. - за лютий 2020р.; №102-03-3-20 від 02.03.2020р. на суму 3591,84 грн. - за березень 2020р.; №102-05-3-20 від 20.05.2020р. на суму 5058,48 грн. - за період з 11 по 31 травня 2020р.; № 102-06-3-20 від 01.06.2020р. на суму 7675,92 грн. - за червень 2020р.

Рахунки на сплату операційних послуг: №102-07-2-19 від 03.07.2019р. на суму 18919,79 грн. - за період з 03 по 31 липня 2019р.; №102-08-2-19 від 01.08.2019р. на суму 19147,26 грн. - за серпень 2019р.; № 102-09-2-19 від 02.09.2019р. на суму 19001,15 грн. - за вересень 2019р.; №102-10-2-19 від 01.10.2019р. на суму 18172,02 грн. - за жовтень 2019р.; № 102-11-2-19 від 01.11.2019р. на суму 18873,42 грн.- за листопад 2019р.; №102-12-2-19 від 02.12.2019р. на суму 18043,74 грн. - за грудень 2019р.; № 102-01 -2-20 від 02.01.2020р. на суму 18152,40 грн. - за січень 2020р.; №102-02-2-20 від 03.02.2020р. на суму 18947,04 грн. - за лютий 2020р.; №102-03-2-20 від 02.03.2020р. на суму 18511,92 грн. - за березень 2020р.; №102-04-2-20 від 20.05.2020р. на суму 19866,00 грн. - за квітень 2020р.; №102-05-2-20 від 20.05.2020р. на суму 19866,00 грн. - за травень 2020р.; № 102-06-2-20 від 01.06.2020р. на суму 20420,40 грн. - за червень 2020р.

Позивачем також направлено рахунки на сплату комунальних послуг: № 102-07-4-19 від 31.07.2019р. на суму 144,02 грн. - активна електроенергія за липень 2019р.; №102-07-5-19 від 31.07.2019р. на суму 5176,08 грн. - кондиціювання за липень 2019р.; № 102-08-4-19 від 31.08.2019р. на суму 885,48 грн. - активна електроенергія за серпень 2019р.; № 102-08-5-19 від 31.08.2019р. на суму 4497,36 грн. - кондиціювання за серпень 2019р.; № 102-09-4-19 від 30.09.2019р. на суму 842,28 грн. - активна електроенергія за вересень 2019р.; № 102-09-5-19 від 30.09.2019р. на суму 3953,04 грн. - кондиціювання за вересень 2019р.; № 102-10-4-19 від 31.10.2019р. на суму 873,55 грн. - активна електроенергія за жовтень 2019р.; № 102-10-5-19 від 31.10.2019р. на суму 3279,36 грн. - кондиціювання за жовтень 2019р.; № 102-11-4-19 від 30.11.2019р. на суму 3336,96 грн. - активна електроенергія за листопад 2019р.; №102-11-9-19 від 30.11.2019р. на суму 3869,70 грн. - тепло забезпечення за листопад 2019р.; №102-12-4-19 від 31.12.2019р. на суму 19,80 грн. - реактивна електроенергія за грудень 2019р.; №102-12-9-19 від 31.12.2019р. на суму 3827,04 - тепло забезпечення за грудень 2019р.; № 102-01-9-20 від 31.01.2020р. на суму 3462,48 грн. - тепло забезпечення за січень 2020р.; №102-02-9-20 від 29.02.2020р. на суму 2866,08 грн. - тепло забезпечення за лютий 2020р.; №102-02-4-20 від 29.02.2020р. на суму 609,06 грн. - активна електроенергія за лютий 2020р.; №102-03-9-20 від 31.03.2020р. на суму 1654,80 грн. - тепло забезпечення за березень 2020р.; №102-03-4-20 від 31.03.2020р. на суму 405,20 грн. - активна електроенергія за березень 2020р.; №102-05-4-20 від 31.05.2020р. на суму 845,41 грн. - активна електроенергія за травень 2020р.; №102-05-5-20 від 31.05.2020р. на суму 1313,76 грн. - кондиціювання за травень 2020р.

Позивачем до матеріалів справи надано рахунки на сплату орендна плати, зокрема, №102-03-1-20 від 02.03.2020р. на суму 65731,68 грн. за період 01-16 березня 2020р., №102-05-1-20 від 20.05.2020р. на суму 92584,80 грн. за період з 11 по 31 травня 2020р., № 102-06-1-20 від 01.06.2020р. на суму 140488,32 грн. за червень 2020р.

Крім того, Позивачем до матеріалів справи надані відповідні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за надані операційні послуги, комунальні послуги, маркетингові послуги та оренду приміщення за вказаний у рахунках період.

На підтвердження отримання Відповідачем вищевказаних рахунків в матеріалах справи наявні копії журналу передачі рахунків за 2019 рік та журналу передачі рахунків за 2020 рік.

20.05.2020р. між ФОП Кутлуер Ібрахімом та ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» укладено додаткову угоду до Договору оренди від 18.06.2019р., якою передбачено, що у зв`язку з обмеженнями, які виникли внаслідок ведення карантину, що встановлений Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №211 від 11.03.2020 року, із змінами, Сторони домовились внести зміни до Договору оренди.

Згідно п.1.1. додаткової угоди від 20.05.2020р. у період з 17 березня 2020 року до 10 травня 2020 року включно базова орендна плата та внесок на рекламу нарахуванню та сплаті не підлягають.

Відповідно до п.1.2. додаткової угоди операційні послуги та комунальні послуги сплачуються відповідно до умов Договору оренди.

Крім того, пунктом 4. Додаткової угоди сторони вирішили збільшити строк оренди у зв`язку з чим домовились п. 3.1 Договору оренди викласти в наступній редакції:

« 3.1 Сторони погоджують фіксований сірок оренди до 30 червня 2020 року, який починається з дати підписання Акту приймання-передачі орендованих приміщень, але не пізніше, ніж 03 липня 2019 року (далі - «Строк оренди»).».

Таким чином, у зв`язку з несплатою Відповідачем своєчасно та в повному обсязі орендної плати, маркетингових послуг, операційних та комунальних послуг, ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення заборгованості, пені, 3% річних, інфляційних втрат, а також розірвання договору оренди від 18.06.2019р. та про зобов`язання звільнити орендоване приміщення.

4. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Cтаттею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються вимоги частини другої статті 11 ЦК України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу (ч.1 ст. 284 ГК України).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з ч. 3 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому ст.188 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За змістом ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунтом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне викання).

У п.1 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що розірвання договору є одним із правових наслідків, встановлених договором або законом, який настає у разі порушення зобов`язання.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В той же час, згідно з положеннями ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Як вбачається із змісту ч. 2 ст. 651 ЦК України, чинним законодавством України під істотним розуміється таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно до п.п.1, 2 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частинами першою та другою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 18.06.2019 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір оренди приміщення № 102, торгівельною площею у розмірі 140 кв.м., що знаходиться у Багатофункціональному торгівельно-виставковому-офісному комплексі «РІВ`ЄРА» Одеської області, Лиманського району, в селі Фонтанка.

Отже, з моменту укладення сторонами відповідного договору оренди між ними виникли зобов`язання які регулюються параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України "Найм (оренда)".

Суд звертає увагу на те, що факт прийняття та користування Відповідачем приміщенням за вищевказаним договором підтверджується останнім у відзиві на позов та матеріалами справи, а саме : актами здачі-прийняття робіт (надання послуг); рахунками Позивача на сплату відповідних послуг та доказами отримання вказаних рахунків Відповідачем.

Так, судом встановлено, що ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» за оренду приміщень були виставлені ФОП Кутлуер Ібрахіму рахунки-фактури за період з 03.07.2019 року по 01.06.2020 року, відповідно до яких заборгованість з оплати орендної плати склала 244 804,40 грн., заборгованість з оплати комерційних послуг склала 227 921,14 грн., заборгованість по сплаті комунальних послуг склала 41 861,45 грн. та заборгованість з оплати маркетингових послуг складає 70 150,23 грн., які останнім не оплачено (доказів зворотнього Відповідачем не надано) та доказів спростовуючи позовні вимоги Відповідач не надав.

Отримання вказаних рахунків-фактури Відповідачем підтверджується підписами у наданих Позивачем журналах передачі рахунків та не спростовано Відповідачем.

З врахуванням наведеного вище, вимога Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості по орендній платі в загальній сумі 584 737,22 грн. є правомірною та обґрунтованою, з огляду на що підлягає задоволенню судом в повному обсязі в цій частині.

Також судом розглянуто вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача: 36827,86 грн. пені, 5526,70 грн. 3% річних та 21657,11 грн. інфляційних нарахувань, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором оренди від 18.06.2019р., у зв`язку з чим, суд дійшов наступних висновків.

Відносно заявлених до стягнення 21 860,63 грн 3% річних, 23 532,67 грн інфляційних нарахувань за наслідками їх розгляду суд дійшов наступних висновків.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №902/417/18, вказано, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Перевіркою за допомогою інтегрованого в системі інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.5.3" калькулятора правильності наведеного у розрахунку нарахування 3% річних від простроченої суми відповідно до вищевказаних рахунків за кожний окремий період відповідного рахунку, визначеного Позивачем, судом визначено їх в розмірі 5468,46 грн., який підлягає до стягнення. В решті стягнення 3% річних слід відмовити.

Стосовно стягнення з Відповідача інфляційних нарахувань, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно абз.5, 6 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що Позивачем неправомірно застосоване інфляційне збільшення до зобов`язання, визначеного у євро, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта не підлягає. На думку Відповідача, відсутні підстави для застосування інфляційного збільшення, оскільки сторони визначили зобов`язання у євро, які сплачуються у гривні за курсом.

Суд відхиляє вказані твердження відповідача, з огляду на наступне.

З аналізу статей 533 та 524 ЦК України вбачається, що чинне законодавство хоч і передбачає обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містить заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору від 18.06.2019р., судом встановлено, що положеннями зазначеного Договору визначена формула розрахунку основної орендної плати за відповідні періоди, суми якої визначені у гривнях із зазначенням еквіваленту до євро. Разом з цим, п. 10.1 зазначеного Договору чітко передбачено, що всі платежі мають бути визначені та виконані в національній валюті - гривні.

У відзиві Відповідач зазначає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. Суд повністю погоджується із зазначеним твердженням відповідача, оскільки норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання у гривнях.

Однак, в той же час, суд звертає увагу Відповідача на те, що у позові Позивачем викладено розрахунок інфляційного збільшення суми саме в гривнях, а не в іноземній валюті. Суд також зазначає, що всі без винятку рахунки на оплату відповідно до умов Договору містять суму лише в гривнях. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що борг Відповідача виник у гривнях, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції є правомірними та обґрунтованими.

Водночас, суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга:Закон Еліт 9.5.3" перевірку заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань встановив його часткову помилковість оскільки Позивачем невірно розрахований сукупний індекс інфляції за відповідні періоди заборгованості по кожному рахунку окремо. За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за визначені позивачем періоди за прострочення грошового зобов`язання за вказаними рахунками загалом складає 6261,37 грн.

З огляду на зазначене, оскільки Позивачем заявлено розмір інфляційних втрат більший ніж розрахований судом, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню в розмірі 6261,37 грн.

Оцінюючи вимоги про стягнення з Відповідача пені у сумі 36827,86 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1, ст. 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 24.2 договору визначено, якщо будь-які суми, які повинен сплатити Орендар за цим договором, стали належними до сплати, але залишаються несплаченими протягом строку понад 5 (п`ять) робочих днів після настання дати платежу, Орендар зобов`язаний сплатити на першу вимогу Орендодавця штраф у розмірі 0,5 % за кожний день затримки платежу до фактичної дати платежу, нарахований на належну до сплати суму євро у гривневому еквіваленті.

При цьому, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц та міститься у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17, від 14.08.2018 у справі № 9/057-09/6/13, від 18.07.2018 у справі № 910/24346/16, від 17.07.2018 у справі № 910/10056/17 та від 10.07.2018 у справі № 922/1898/17.

Судом встановлено наявність підстав для нарахування Відповідачу пені за прострочення 5 (п`ять) робочих днів після настання дати орендних платежів за період з липня 2019 року по червень 2020 року та за прострочення компенсації спожитих комунальних послуг, операційних та маркетингових послуг у період з липня 2019 року по червень 2020 року, а отже, встановлено порушення прав Позивача у відповідній частині на підставі п. 24.2 Договору, на захист яких останній звернувся з даним позовом до суду про стягнення з Відповідача пені, яка передбачена статтею 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, з огляду на встановлене порушення, судом досліджено наявність підстав для застосування позовної давності та наслідків її спливу у спірному випадку щодо стягнення пені в сумі 36827,86 грн.

Стягнення неустойки можливе лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною 1 статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 ЦК України, від дня порушення грошового зобов`язання (відповідна позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України із вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) особа може звернутись до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України та умовами Договору, суд зазначає, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій у даній справі починається зі спливом строку виконання зобов`язання по сплаті орендних та комунальних платежів понад 5 робочих днів після настання дати орендних платежів (п. 24.2 Договору).

Разом з цим, оскільки, Позивач звернувся з даним позовом до суду 25.08.2020 року (що підтверджується датою штампу Господарського суду Одеської області про одержання та реєстрацію позовної заяви в базі діловодства суду), то вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені за прострочення сплати рахунків № 102-07-2-19 від 03.07.2019р., № 102-07-3-19 від 03.07.2019р., № 102-07-4-19 від 31.07.2019р., № 102-07-5-19 від 31.07.2019р., № 102-08-3-19 від 01.08.2019р. та № 102-08-2-19 від 01.08.2019р. заявлені Позивачем із пропуском позовної давності, тоді як вимоги про стягнення з Відповідача пені за прострочення орендних та комунальних платежів за період з 31.08.2019 року по 01.06.2020 року заявлені в межах строку позовної давності (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Однак це є загальним правилом цивільного права.

Водночас період нарахування, згідно з приписами ч.6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Розрахунок пені, який здійснений Позивачем, та згідно з яким, розмір нарахованої Відповідачу пені становить 36827,86 грн., перевірений господарським судом та встановлено помилковість у розрахунку останньої, тому судом самостійно здійснено відповідний розрахунок.

Здійснивши перерахунок пені за період прострочення сплати по кожному рахунку окремо судом встановлено, що з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню пеня у сумі 22 258,85 грн., у зв`язку із чим суд задовольняє позовні вимоги у цій частині частково.

Таким чином, позовні вимоги Позивача про стягнення штрафних санкцій підлягають частковому задоволенню, зокрема, пені в розмірі 22 258,85 грн., 3% річних в розмірі 5468,46 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6261,37 грн., тоді як в іншій частині штрафних санкцій Позивачу належить відмовити з огляду на допущені помилки при здійсненні розрахунків та пропуск ним строку позовної давності, оскільки відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Заперечуючи проти позовної вимоги про стягнення пені та нарахування операційних послуг, Відповідач вказує, що не мав можливості користуватись у період з березня по квітень 2020 року орендованим майном з огляду на те, що дане майно розташоване в торгово-розважальному центрі, в той час як у зв`язку з запровадженням в Україні карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), під час якого була заборонена робота торгово-розважальних центрів.

Надаючи оцінку таким доводам Відповідача суд зазначає наступне.

Дійсно, п.1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин з 12.03.2020.

Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Пунктом 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року №211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України №215 від 16.03.2020 заборонено з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

У відповідності до умов Договору оренди у спірному приміщенні орендар здійснює діяльність роздрібної торгівлі взуттям та аксесуарами.

Тобто, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №215 від 16.03.2020 з 17 березня 2020 року підприємницька діяльність Відповідача з використанням спірного майна, була обмеженою.

Попри наведене, під час дії даного карантину Відповідач хоч і не міг використовувати орендоване майно в повному обсязі, проте обмежене користування все ж таки здійснював. Зокрема, у спірному приміщенні перебувало майно Відповідача, а відтак підстави для повного звільнення останнього від сплати платежів за Договором оренди на підставі ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України відсутні.

Натомість Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» було враховано, що Відповідач не може використовувати у спірний період (березень-квітень 2020 року) орендоване приміщення в повному обсязі та відповідно не нараховано Відповідачу у березні-травні 2020 року базову орендну плату та внесок на рекламу, а лише заявлено до стягнення плату за комунальні послуги та плату операційні послуги, що відповідає положенням ч. 4 ст. 762 та пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Щодо позовних вимог в частині розірвання договору оренди та звільнення відповідачем орендованого нерухомого майна, господарський суд виходить з наступного.

З врахуванням того, що Відповідачем всупереч умовам Договору оренди від 18.06.2019р., зобов`язання щодо сплати за надані Позивачем послуги з липня 2019 року не виконуються, суд дійшов висновку, що позивач з врахуванням п.23.1. Договору правомірно звернувся до суду із заявленими позовними вимогами про розірвання договору оренди.

За переконанням суду, така протиправна поведінка Відповідача значною мірою позбавляє ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» того, на що Позивач розраховував при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Наведена правова позиція щодо застосування норм ст. 651 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 30.01.2018 у справі №908/491/17.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 924/522/17.

Так, суд визнає допущене Відповідачем порушення власних зобов`язань у спірних правовідносинах істотним та таким, що дозволяє суду зробити висновок про правомірність розірвання договору оренди від 18.06.2019р. з передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України підстав.

При цьому, суд зазначає, що позовна вимога про звільнення займаного орендованого приміщення є похідною позовною вимогою, від вимоги про розірвання договору оренди, та є такою, що направлена на відновлення порушених прав Позивача, внаслідок не виконання Відповідачем договору, тому підлягає судом задоволенню в повному обсязі.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права Позивача.

В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того,

Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Частиною 2 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання Відповідача звільнити орендовані приміщення торгівельний об`єкт № 102 загальною площею 140 кв.м. визнаються господарським судом обґрунтованими і правомірними, та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду надані позивачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Відповідач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих Позивачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, як обґрунтованого, доведеного доданими до матеріалів справи доказами та не спростованого Відповідачем, з урахуванням допущених помилок при обрахунку пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 648 748,89 грн. та дві вимоги немайнового характеру, за які підлягав сплаті судовий збір у розмірі 13 935,23 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.129 ГПК України судові витраті Позивача по сплаті судового збору в розмірі 13 290,33 грн. покладаються на Відповідача у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того представником Позивача, заявлено вимогу про стягнення з відповідача 20 850,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В якості доказів понесених витрат на правничу допомогу представника позивача долучено такі документи: договір про надання правової допомоги від 03.01.2020р.; додаткова угода від 27.07.2020р. до договору від 03.01.2020р.; свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю № 2359 від 21.09.2012р.; ордер серія ОД № 486142; довіреність від 08.11.2019р. на уповноваження адвоката Калітенка С.А. представляти інтереси ТОВ «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ»; акт наданих послуг (виконання робіт) від 27.11.2020 року; детальний опис робіт (наданих послуг) з розрахунком витраченого часу загалом 17 год.; платіжне доручення № 658 від 21.08.2020 року на суму 20850,00 грн.

За змістом статті 123 ГПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як визначено у п.6.3 постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 №7 відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою ними послуг адвоката з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до п.6.5 постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 №7, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. При цьому відступити від загального правила ч.4 ст. 129 ГПК України суд вправі як на підставі заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, так і з власної ініціативи (правові висновки наведено у постанові ОП КГС у складі Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19).

Відступ від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 статті 129 ГПК України, полягає у тому, що суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (правові висновки наведено у постанові ОП КГС у складі Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19).

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

З урахуванням принципу співмірності витрат на оплату послуг адвоката, а також часу, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець та тривалість розгляду і складність справи, суд вважає, що:

1) враховуючи час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, 9 годин 45 хвилин загалом витрачених на вивчення документів, складання позовної заяви, складання заяви про забезпечення позову, складання розрахунків суми заборгованості, складання попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат та підготовка додатків до позовної заяви суд не визнає обґрунтованими, а стягнення з відповідача судових витрат - підлягає частковому задоволенню;

2) також, враховуючи час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, підготовка відповіді на відзив та підготовка клопотання про долучення доказів протягом 5 годин не є співрозмірними до предмета спору, а витрати за вказані послуги також підлягають частковому стягненню;

3) витрати на участь представника позивача в підготовчих засіданнях, де позивачем зазначений витрачений час по 30 хв. за кожен - підлягають частковому стягненню з відповідач, оскільки згідно протоколів судових засідань, підготовчі судові засідання у даній справі тривалі не більше 10 хвилин кожне.

Посилання позивача на необхідний час представнику для відправлення копії позовної заяви, копії відповіді на відзив та копії клопотання про долучення доказів та додатків до нього засобами зв`язку на адресу відповідача та суду, сам похід на поштове відділення та час, витрачений на дорогу в суд для участі у судовому засіданні, суд на бере до уваги, з огляду на наступне.

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» хоча і не застосовує термін «професійна правнича допомога», натомість визначає адвокатську діяльність через здійснення правової допомоги, а також визначає її види, серед яких ключове місце посідає представництво інтересів клієнта в судах. Комплексне тлумачення ст. 42 та 126 Господарського процесуального кодексу України дають підстави для висновку, що таке представництво не обмежується участю в судовому засіданні та включає роботу адвоката поза його межами, в тому числі ознайомлення з матеріалами справи, збір та подання доказів і процесуальних документів, консультації клієнта.

В цій площині підлягає вирішенню питання, чи включається до складу витрат на надання правової допомоги час, витрачений адвокатом на виконання технічних завдань в інтересах клієнта, а також час «очікування», «дороги», витрачений адвокатом з причин, що від нього не залежать.

Суд зазначає, що оскільки адвокату доручається представництво інтересів позивача в суді, надання професійної правничої допомоги та підготовка процесуальних документів, такі витрати як надсилання засобами поштового зв`язку документів не є правничою допомогою адвоката, а отже, не підлягають компенсації.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Крім того, суд звертає увагу, що в договорі про надання правової допомоги від 03.01.2020р. сторонами не визначено вартість однієї робочої години адвоката.

Нормами ч. 6 ст. 126 ГПК України визначено обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз чинного господарського процесуального законодавства дає підстави стверджувати, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

За таких обставин, суд не вважає поданий розрахунок послуг адвоката та витрат обґрунтованим, оскільки він є завищеним та становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу справедливого розподілу витрат при розгляді справи.

Отже, відшкодування відповідачем понесених позивачем адвокатських витрат у зазначеній ним сумі не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню і стягненню з відповідача на користь позивача витрат на послуги адвоката у сумі 7000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічна позиція щодо відшкодування витрат на адвокатські послуги, виходячи з принципів реальності, розумності та співмірності викладена у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17.

При цьому суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 86 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати договір оренди від 18.06.2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» (Багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра», с. Фонтанка, Лиманський район, Одеська область, 67571, ) та Фізичною особою-підприємцем Кутлуер Ібрахімом ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

3. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Кутлуер Ібрахіма ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) звільнити приміщення торгівельну площу об`єкт №102, загальною площею 140 кв.м., розташований за адресою: Одеська обл., Лиманський район, с. Фонтанка, багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра».

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кутлуер Ібрахіма ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВІ БІЗНЕС ПОГЛЯДИ» (Багатофункціональний торгівельно-виставковий-офісний комплекс «Рів`єра», с. Фонтанка, Лиманський район, Одеська область, 67571, ) суму основної заборгованості у розмірі 584 737 (п`ятсот вісімдесят чотири тисячі сімсот тридцять сім) грн. 22 коп., пеню в розмірі 22 258 (двадцять дві тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн. 85 коп., суму 3% річних в розмірі 5 468 (п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн. 46 коп., інфляційні втрати в розмірі 6 261 (шість тисяч двісті шістдесят одна) грн. 37 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 13 290 (тринадцять тисяч двісті дев`яносто) грн. 33 коп.

5. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 11 січня 2021 р.

Суддя О.В. Цісельський