ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/2344/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РКОПП НОМЕР_1
до ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача Зарицька К.Ю. за договором від 06.08.2020

відповідача - Потерайло А.М. за ордером ВІ №1022447 від 13.10.2020

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ФОП Нілова Сергія Миколайовича 199 362,11 грн. безпідставно отриманих коштів згідно платіжного доручення №29 від 20.12.2019.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2020, для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.07.2020 було залишено позовну заяву без руху.

11.08.2020 позивачем подано до господарського суду Харківської області заяву (вх. № 18389) про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.08.2020 було прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі №922/2344/20, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи по суті на 02.09.2020.

Ухвалою суду від 12.10.2020 задоволено клопотання позивача (вх. №23599 від 09.10.2020), замінено первісного відповідача Фізичну особу-підприємця Нілова Сергія Миколайовича (адреса місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на належного відповідача - фізичну особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), перейдено до розгляду справи № 922/2344/20 за правилами загального позовного провадження, почато у справі № 922/2344/20 підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 26.10.2020 на 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 30.11.2020 продовжено строк підготовчого провадження у справі №922/2344/20 до 09.01.2021.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву (вх. №25605 від 03.11.2020) в якому він заперечує проти позову, вказує на відсутність безпідставності та помилковості переведення позивачем коштів, оскільки останні були сплачені за поставку товару згідно виставлених відповідачем рахунків.

Позивачем надано відповідь на відзив (вх. №26617 від 16.11.2020) разом з клопотанням про поновлення строку на її подання, яке було задоволено протокольною ухвалою, постановленою в судовому засіданні 16.11.2020.

Заперечуючи проти відзиву, позивач вказує на те, що обставини викладені відповідачем не відповідають фактичним обставинам справи, копії рахунків не підтверджують укладання договору та правомірності набуття коштів, а в самому платіжному дорученні зазначено інший рахунок, ніж ті, на які посилається відповідач. Таким чином, позивач підтримує свої вимоги про стягнення з відповідача помилково перерахованих коштів.

Відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив (вх. №27824 від 30.11.2020), підтримує свою позицію щодо існування між сторонами зобов`язальних правовідносин.

Ухвалою суду від 14.12.2020 було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 23.12.2020.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті було оголошено перерву до 28.12.2020.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 28.12.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

20.12.2019 року платіжним доручення № 29 від 20.12.2019 року ФОП Щербань Оленою Павлівною було перераховано на користь ФОП Нілова Сергія Миколайовича 199 362,11 грн. з призначенням платежу: «сплата за ТМЦ згідно рахунку № 29 від 01.11.19 року без ПДВ».

08.05.2020 року ОСОБА_2 було отримано лист Вих. № 2 від 28.04.2020 року від ФОП Щербань Олени Павлівни з вимогою повернути помилково сплачені кошти у розмірі 199 362,11 грн. (сто дев`яносто дев`ять тисяч триста шістдесят дві гривні 11 копійок).

ОСОБА_2 за вимогою ФОП Щербань Олени Павлівни грошові кошти повернуті не були.

21.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення помилково перерахованих грошових коштів.

Наданими суду доказами, спростовується твердження Позивача щодо помилкового перерахування позивачем та набуття Відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України.

Так, частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлюють, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України (надалі ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) і другою стороною.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо оформлення договору не встановлені законом.

За приписами статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно зі статтею 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Статтею 642 ЦК України регламентовано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повного і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 статті 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України) допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було виписано позивачу рахунки № 29 від 20.12.2019 р. на суму 155 931,10 грн., № 30 від 20.12,2019 р. на суму 28 935,81 грн., № 31 від 20.12.2019 року на суму 14 495,20 грн. з детальним переліком, номенклатурою, кількістю та ціною товару, загальна сума яких становить 199 362.11 грн., тобто, саме та сума, яка була перерахована позивачем та яку він просить стягнути з відповідача як безпідставно отримані, а прийняття пропозиції відповідача позивачем підтверджується вчиненням відповідних конклюдентних дій, зокрема оплатою рахунків платіжним дорученням № 29 від 20.12.2019 на суму 199 362,11 грн. з призначенням платежу: «сплата за ТМЦ згідно з рахунком № 29 від 01.11.2019 року Без ПДВ».

Отже, виходячи з вищезазначеного, правові відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є позадоговірними правовідносинами з поставки товару, згідно з якими у відповідача, внаслідок здійснення оплати позивачем товару виник обов`язок його поставки.

Підставою ж позовних вимог позивач визначив положення статті 1212 ЦК України та вказує саме на помилковість перерахування цих коштів. З цього приводу суд зазначає наступне.

За змістом положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналізуючи зазначену норму права (ст. 1212 ЦК України), можна зробити висновок, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для нього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до приписів статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами був укладений договір поставки у спрощений спосіб шляхом направлення відповідачем рахунків на оплату товару та здійснення позивачем його безпосередньої оплати. Спірні кошти сплачено позивачем на виконання договору, відповідно, такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано згідно з положеннями статті 1212 ЦК України як помилково перераховані позивачем та безпідставно набуте відповідачем майно.

Крім того, під час розгляду справи позивач не спростовував те, що між позивачем та відповідачем велися переговори щодо поставки канцелярських та інших товарів.

Щодо посилань позивача на те, що рахунок за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська-операція, розпорядження або дозвіл, на проведення господарської операції, а сам по собі рахунок не є підтвердженням укладення договору, у тому числі у спрощеній формі, а укладення договору у спрощений спосіб вимагає узгодження та закріплення істотних умов договору, а саме: предмет, ціна та строк дії договору, суд зазначає наступне.

Листом Міністерства фінансів України від 16.02.2017 №31-11410-06-5/4339 "Щодо особливостей застосування первинних документів" роз`яснено, що Законом України від 03.11.2016 № 1724-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення адміністративних бар`єрів для експорту послуг» внесено зміни до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон), яким, зокрема, передбачено спрощення документообороту підприємств шляхом зменшення вимог до первинного документа та скорочення переліку його обов`язкових реквізитів.

Згідно із Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Оформлений належним чином рахунок-фактура (інвойс) може бути підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарської операції з постачання товарів, робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки у разі його оплати, що підтверджується відповідними документами.

Документами, що підтверджують оплату, можуть бути платіжне доручення, розрахунковий чек, касовий чек, розрахункова квитанція, виписка з карткового рахунку, квитанція до прибуткового касового ордера тощо.

Рахунок-фактура може бути складений у паперовій або в електронній формі та повинен мати реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію та її учасників, зокрема: назву підприємства, від імені якого складено рахунок-фактуру; назву контрагента: зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури.

Дослідивши рахунки-фактури № 29,30,31 від 20 грудня 2019 року, які містяться в матеріалах справи, суд зазначає, що вони мають усі реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію та особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури.

Таким чином, зазначені рахунки, що містяться в матеріалах справи вважаються належним та допустимим доказом пропозиції укласти договір, оскільки містить обов`язкові реквізити для цих документів.

Більш того, платіжне доручення № 29 від 20 грудня 2019 року містить також усі необхідні реквізити для цього документа.

Враховуючи вищезазначене рахунки-фактури № 29,30,31 від 20 грудня 2019 року та платіжне доручення № 29 від 20 грудня 2019 року є належними і достовірними доказами, які засвідчують існування між сторонами зобов`язальних правовідносин.

Приписами ч. З ст. 180 ГК України визначається, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Вищезазначені рахунки-фактури містять наступні умови: «Оплата цього рахунку означає погодження з умовами поставки товарів.».

В матеріалах справи міститься підтвердження, що позивач сплатив на поточний рахунок відповідача суму коштів у розмірі 199 362,11 грн., це підтверджується платіжним дорученням № 29 від 20 грудня 2019 року на суму 199 362,11 грн.

За таких обставин, можна зробити висновок, що сторони, в порядку ст. 181, 265 ГК України та ст. 205, 207, 639 ЦК України, досягли згоди щодо укладення договору поставки у спрощений спосіб шляхом направлення рахунків на оплату, пропозицію (оферту) укласти договір (з умовами договору, а саме: з предметом та ціною) та безпосередня оплата позивачем вказаних рахунків. Тобто сторонами вчинено конклюдентні дії, що підтверджують їх волю на укладення договору поставки.

Водночас, відсутність такої складової істотних умов укладення господарського договору, як строк дії договору, що передбачена ч. З. ст. 181 ГК України, не є підставою вважати договір належним чином не укладеним з огляду на наступне.

Приписами ч. 1. ст. 267 ГК України, передбачено, договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше одного року (довгостроковий договір) або на інший строк, визначений угодою сторін Якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Також, позивач, в обґрунтування своєї позиції вказує на те, що зміст наданих відповідачем копій рахунків, а саме: 29, 30, 31 від 20 грудня 2020 року та зміст платіжного доручення (з підстав якого позивачка звернулася із позовною заявою до суду) не мають жодного збігу та взаємозв`язку ані в даті, ані у предметі, посилаючись на те, що в платіжному дорученні зазначено призначення платежу: «Сплата за ТМЦ зг рах. № 29 від 01.11.19 року без ПДВ».

З цього приводу суд зазначає наступне.

Як вбачається, платіжне доручення № 29 було сформовано позивачем 20 грудня 2019 року на загальну суму 199 362,11 грн., що повністю дорівнює загальній сумі усіх трьох рахунків (29, 30,31 від 20 грудня 2020 року), виставлених відповідачем. Саме дата формування рахунків 20.12,2019 року та дата формування платіжного доручення 20.12.2019 року, а також сума яка зазначена в платіжному доручення 199 362,11 та сума усіх трьох рахунків 199 362, 11 спростовує твердження позивача, щодо відсутності збігу у даті платіжного доручення та рахунків, які були висловлені позивачеві.

Пунктом 33.2. статті 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначається, платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.

Відповідно до п. 23.1. статті 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та и.2.29. Інструкції № 22 про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання.

Вищезазначені норми спростовують той факт, що позивачем помилково було перераховано на користь відповідача грошові кошти у розмірі 199 362, 11 грн., оскільки в разі виявлення помилки при складанні платіжного доручення він мав можливість звернутися до банку з вимогою відкликати таке платіжне доручення. Однак такі дії позивачем не вчинялися, що свідчить про вільне волевиявлення позивача укласти договір, шляхом вчинення конклюдентних дій, а саме оплати рахунків № 29,30,31 від 20.12.2019 року.

Також, слід зазначити, що крім переліку «Новорічних прикрас» (фігурки, ялинки лопушки) зазначених в рахунках-фактурах, які містяться в матеріалах справи, в рахунку № 31 від 20 грудня 2019 року зазначено перелік канцтоварів (ручки Гел, фіолет., ручка кул.), саме, щодо такого виду товару між позивачем та відповідачем велися переговори, що безпосередньо підтверджується позивачем та було встановлено судом під час розгляду справи з пояснень представників сторін.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд не приймає посилання позивача на те, що зміст копій рахунків-фактури та платіжного доручення не мають жодного збігу ані в даті ані у предметі.

Відповідальність за відповідність інформації зазначеної в платіжному дорученні, а саме: «призначення платежу: Сплата за ТМЦ зг рах. № 29 від 01.11.19 року без ПДВ», покладається виключно на позивача та не є обґрунтованою підставою, вважати оплату позивачем рахунків, виставлених відповідачем неналежним прийняттям пропозиції укласти договір через те, що в платіжному дорученні в призначенні платежу зазначено: «Сплата за ТМЦ зг рах № 29 від 01.11.19 року без ПДВ».

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що твердження позивача про набуття відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави з посиланням на ст. 1212 ЦК України, а також твердження, що грошові кошти були перераховані відповідачу помилково, є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не мають належного підтвердження, та спростовуються вищезазначеними обставинними та доказами які містяться в матеріалах справи, а тому позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судові витрати позивача, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Відповідачем судових витрат заявлено не було.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 130, ст. ст. 236-239 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Витрати позивача, пов`язані з розглядом справи залишити за позивачем.

Витрати відповідача на правничу допомогу покласти на позивача в розмірі 10 500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РКОПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) 10 500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

УЧАСНИКИ СПРАВИ

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РКОПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено "06" січня 2020 р.

Суддя С.А. Прохоров