ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 рокуСправа № 912/1626/20 (912/2735/20)
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Тимошевської В.В. за участі секретаря судового засідання Солдатової К.І. розглянув у відкритому судовому засіданні позовну заяву арбітражного керуючого Оберемко Романа Анатолійовича, 08824, Київська обл., с. Потік, вул. Ватутіна, 67, в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроконтракт 2011", 28500, Кіровоградська обл., м. Долинська, вул. Чумацький шлях (Войкова) 1

до: Приватного підприємства "ГРАНТ", 28227, Кіровоградська область, Новгородківський район, с. Куцівка, вул. Привокзальна

про визнання недійсним договору

в межах справи № 912/1626/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроконтракт 2011", 28500, Кіровоградська область, Долинський район, м. Долинська, вул. Чумацький шлях, буд. 1

Представники:

від позивача - Оберемко Р.A., арбітражний керуючий (в режимі відеоконференції);

від відповідача - участі не брали.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Ухвалою господарського суду від 16.06.2020 відкрито провадження у справі №912/1626/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроконтракт 2011" (далі - ТОВ "Агроконтракт 2011", Боржник) та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів Боржника; введено процедуру розпорядження майном Боржника строком до 170 календарних днів; призначено розпорядником майна Боржника арбітражного керуючого Оберемко Романа Анатолійовича (далі - арбітражний керуючий); призначено попереднє засідання суду.

Згідно ухвали від 12.10.2020 припинено повноваження Черкун Олени Арсентіївни в якості керівника ТОВ "Агроконтракт 2011" та покладено обов`язки керівника ТОВ "Агроконтракт 2011" на розпорядника майна арбітражного керуючого Оберемка Романа Анатолійовича.

25.08.2020 до суду надійшла позовна заява арбітражного керуючого Оберемко Романа Анатолійовича в інтересах ТОВ "Агроконтракт 2011" з вимогами до Приватного підприємства "Грант" (далі - ПП "Грант", відповідач) про визнання недійсним договору поставки № 174 від 20.02.2019 та про застосування наслідків недійсності правочину, а саме договору поставки № 174 від 20.02.2019 та стягнення з ПП "Грант" на користь ТОВ "Агроконтракт 2011" 211 636,00 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначено, що договір поставки є фіктивним та не підтверджується належними допустимими доказами, договір укладено між афілійованими особами та підлягав погодженню відповідно до ст. 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", однак вказане погодження відсутнє.

Ухвалою від 26.08.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позову.

На усунення недоліків подано заяву з проханням не розглядати позовну вимогу про стягнення коштів в розмірі 211 636,00 грн.

Ухвалою господарського суду від 15.10.2020 позовна заява прийнята до розгляду в межах справи № 912/1626/20 про банкрутство ТОВ "Агроконтракт 2011", призначено підготовче засідання, учасникам справи встановлено строк для подання заяв по суті справи.

В межах встановленого строку від ПП "Грант" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги заперечено з тих підстав, що договір поставки є повністю виконаним зі сторони ПП "Грант" та за поставлений товар було сплачено частково грошові кошти в сумі 851 000,00 грн. Відповідач зазначає, що декларація Черкун Миколи Івановича, на яку посилається арбітражний керуючий, це документ, який не може однозначно доводити правовідносини між сторонами.

17.11.2020 розпочато підготовче засідання, яке відкладено на 08.12.2020.

08.12.2020 продовжено підготовче засідання, в якому постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.12.2020.

28.12.2020 відкрито судове засідання з розгляду справи по суті.

В судовому засіданні арбітражним керуючим Оберемко Романом Анатолійовичем поданий позов підтримано повністю. Відповідач участі представника в засіданні суду не забезпечив та подав заяву про проведення засідання суду за відсутності його представника.

З огляду на заяву відповідача, суд розглядає справу за відсутності представника ПП "Грант".

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення арбітражного керуючого і врахувавши обґрунтування підстав позову та заперечень проти позовних вимог, дослідивши в судовому засіданні докази, судом встановлено наступні обставини.

07.02.2019 між ПП "Грант" (Продавець) та ТОВ "Агроконтракт 2011" (Покупець) укладено договір поставки № 174 (далі - Договір), відповідно до якого Продавець зобов`язався поставити і передати у власність Покупця, а Покупець - прийняти та оплатити соняшник врожаю 2018 року (Товар) на умовах "Франко-склад" (а.с. 44-45).

Згідно Договору поставки, кількість Товару - 104,180 +/- 5% за ціною 8 500,00 грн за одну тонну, загальною вартістю 885 530,00 +/-15% грн без ПДВ (пункти 2.1., 2.5., 2.6.).

Продавець зобов`язується поставити Товар у строк з 07.02.2019 по 12.02.2019 та передати його покупцю на умовах "EXF (франко-склад)" згідно Інкотермс в редакції 2010 року, зерновий склад ТОВ "Долинський комбікормовий завод" (пункти 3.1., 3.2.).

Товар вважається переданим Продавцем і прийнятим Покупцем після підписання видаткової накладної та акту приймання-передачі сторонами на кожну партію товару (пункт 3.6.).

Оплата за Товар здійснюється Покупцем на поточний рахунок Продавця в розмірі:

80% - протягом п`яти банківських днів за днем після приймання Товару, а також отримання зазначених в пункті 4.1. Договору документів;

20% - протягом п`яти банківських днів за днем після отримання документів, зазначених в пункті 4.2. Договору.

Договір поставки набирає чинності з дати його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором (пункт 6.1.).

Договір поставки № 174 від 07.02.2019 підписано керівниками (директорами) сторін та скріплено печатками.

Предметом розгляду у справі є дослідження відповідності Договору поставки №174 від 07.02.2019 нормам законодавства, про порушенням яких вказано у позові.

Норми права, застосовані судом, та мотивована оцінка доводів сторін.

Положення ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачають, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник та, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Згідно пункту 1 ч.1 ст. 12 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право звертатися до господарського суду та суду загальної юрисдикції у випадках, передбачених цим Кодексом.

В силу приписів частини 9 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів, у тому числі укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом,

З наведених норм слідує, що арбітражний керуючий, який наділений повноваженням розпорядника майна, має право звертатись до господарського суду з позовом про визнання правочинів недійсними як із загальних, так із спеціальних підстав.

За загальним правилом правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним в судовому порядку (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин 2, 3 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення.

Частиною 1 ст. 264 Господарського кодексу України передбачено, що матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб`єктів господарювання, здійснюються суб`єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ст. 1 вказаного Закону визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

В силу вимог даного Закону (ст. 9) первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно наданих ПП "Грант" доказів встановлено, що 07.02.2019 між ПП "Грант", ТОВ "Агроконтракт 2011" та ТОВ "Долинський комбікормовий завод" складено Акт № 342 до Договору поставки № 174 від 07.02.2019 (а.с. 48), за змістом якого сторони підтверджують факт передачі права власності на зерно соняшника в кількості 104,180 тонн, яке знаходиться на зберіганні ТОВ "Долинський комбікормовий завод", від ПП "Грант" у власність ТОВ "Агроконтракт 2011" з показниками якості, вказаними у складській квитанції АЧ № 8655624(23164) від 07.02.2018 (пункти 1, 2 Акту).

Акт підписано всіма його учасниками та скріплено печатками.

07.02.2019 між ПП "Грант" та ТОВ "Агроконтракт 2011" оформлено накладну № 1 на відпуск та прийняття соняшника в кількості 104,18 тонн на загальну суму 1 062 636,00 грн з ПДВ (а.с. 47).

Накладна підписана обома учасниками та скріплена печатками. Товар прийнято директором ТОВ "Агроконтракт 2011" на підставі довіреності № 237 від 07.02.2019 (а.с. 489).

07.02.2019 ПП "Грант" виписано рахунок-фактуру № 1 на оплату ТОВ "Агроконтракт 2011" вартості соняшника в кількості 104,18 тон в сумі 1 062 636,00 грн з ПДВ (а.с. 46).

Відповідно до платіжного доручення № 1364 від 20.02.2019 ТОВ "Агроконтракт 2011" перераховано на рахунок ПП "Грант" грошові кошти в сумі 211 636,00 грн, з призначенням платежу: "За соняшник згідно договору № 174 від 07.02.2019" (а.с. 54).

Зазначені вище документи, а саме видаткова накладна № 1 від 07.02.2019 та Акт № 342 від 07.02.2019, відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а відтак, за висновком суду, засвідчують здійснення господарської операції з постачання товару.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, посилання на яку міститься в позові, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

Поряд з цим, частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України передбачено декілька способів визначення моменту передачі товару покупцеві - вручення, надання в розпорядження та інший момент, встановлений в договорі. Тобто, законодавець допускає, що договором може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Частиною 4 ст. 265 Господарського кодексу України також передбачено, що сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Отже, суб`єкти господарської діяльності мають право укладати договори, використовуючи при цьому і правила Інкотермс - Правила Міжнародної торгової палати з використання термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі в редакції 2010 року (далі по тексту - Інкотермс-2010).

В пункті 3.2. Договору передбачено, що Товар передається Покупцю на умовах "EXF (франко-склад)" згідно Інкотермс в редакції 2010 року, зерновий склад ТОВ "Долинський комбікормовий завод".

Згідно Правил Інкотермс 2010, термін "EX Works/ Франко Завод означає, що продавець здійснює поставку, коли він надає товар в розпорядження покупця в своїх приміщеннях або в іншому погодженому місці (тобто на підприємстві, складі і т.д.). Продавцю необов`язково здійснювати завантаження товару на будь-який транспортний засіб, він також не зобов`язаний виконувати формальності, необхідні для вивезення, якщо такі застосовуються.

Отже, даний термін покладає мінімальні обов`язки на продавця, і покупець має нести всі витрати й ризики у зв`язку з перевезенням товару від підприємства продавця до місця призначення.

Умови Договору поставки № 174 від 20.02.2019 не передбачають обов`язок ПП "Грант" перевозити Товар до складу ТОВ "Агроконтракт 2011".

Наведене вище спростовує твердження позивача про відсутність доказів на підтвердження поставки Товару за Договором.

За змістом частини 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).

Між тим, твердження арбітражного керуючого щодо фіктивності Договору поставки, які ґрунтуються на відсутності оформлених первинних документів, спростовані поданими до справи доказами поставки Товару, а відсутність доказів перевезення Товару саме до складу Покупця відповідає погодженим в Договорі умовам поставки.

Наявність кримінальних проваджень за фактом привласнення майна інших юридичних осіб службовими особами ТОВ "Долинський комбікормовий завод" за попередньою змовою з службовими особами ТОВ "Агроконтракт 2011" та ТОВ "Агрометал-Трейд" не є свідченням підробки документів поставки Товару за Договором поставки № 174 від 07.02.2019, про що вказує арбітражний керуючий.

У частині 1 ст. 62 Конституції закріплений принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Отже, за відсутності обвинувального вироку суду відсутні підстави вважати, що відповідні дії були вчинені.

Обставини того, що директор ТОВ "Долинський комбікормовий завод" є чоловіком директора ТОВ "Агроконтракт 2011" також не є свідченням фіктивності правочину, оскільки постачальником за оспорюваним Договором є ПП "Грант", щодо посадових осіб якого не доведено будь-якої заінтересованості.

Порушення ТОВ "Агроконтракт 2011" строку і порядку розрахунку за Товар не дає підстав для кваліфікації Договору за ст. 234 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що виходячи із презумпції правомірності правочину (ст.204, ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Однак, заявником до справи не надано ані фінансової звітності ТОВ "Агроконтракт 2011" за відповідний період чи іншої облікової документації, яка велась на підприємстві, з поясненням щодо облікованих у звіті показників, ані документів на підтвердження обставин фактичної відсутності відповідного зерна на складі ТОВ "Долинський комбікормовий завод" на момент його переоформлення Товару від ПП "Грант" до ТОВ "Агроконтракт 2011" за Договором чи відсутності правовідносин зберігання між ПП "Грант" і ТОВ "Долинський комбікормовий завод", як і не викладено доводів щодо вказаного та не подано до суду клопотань про витребування доказів на підтвердження таких доводів.

Суд наголошує, що Господарський процесуальний кодекс України закріплює принцип диспозитовності господарського судочинства, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Щодо тверджень про укладення Договору з порушенням вимог ст. ст. 45, 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", суд зазначає наступне.

Вказаний висновок ґрунтується на тому, що Договір укладено між афілійованими особами, оскільки керівник ТОВ "Долинський комбікормовий завод" є чоловіком директора ТОВ "Агроктонтракт 2011", що підтверджується деклараціями до НАЗК, а тому такий Договір підлягав погодженню відповідно до положень ст. 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Частиною 1 ст. 45 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що правочин вважається правочином, щодо якого є заінтересованість (далі - правочин із заінтересованістю), якщо він укладається товариством з будь-ким із таких осіб: 1) посадовою особою товариства або її афілійованою особою; 2) учасником, який одноосібно або спільно з афілійованими особами володіє часткою, що становить 20 відсотків статутного капіталу товариства, або його афілійованими особами; 3) юридичною особою, в якій будь-яка з осіб, передбачених пунктами 1 і 2 цієї частини, є членом органу товариства; 4) іншою особою, визначеною статутом товариства.

Згідно з частиною 9 ст. 42 вказаного Закону, афілійованими особами вважаються особи, які визнаються такими відповідно до Закону України "Про акціонерні товариства", тобто: юридичні особи, за умови, що одна з них здійснює контроль над іншою чи обидві перебувають під контролем третьої особи; члени сім`ї фізичної особи - чоловік (дружина), а також батьки (усиновителі), опікуни (піклувальники), брати, сестри, діти та їхні чоловіки (дружини); фізична особа та члени її сім`ї і юридична особа, якщо ця фізична особа та/або члени її сім`ї здійснюють контроль над юридичною особою (ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства").

За правилами ч. 1 ст. 46 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" правочин, зокрема із заінтересованістю, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки товариства лише у разі подальшого схвалення правочину товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення.

Однак, оспорюваний Договір поставки укладено ТОВ "Агроконтракт 2011" саме з ПП "Грант", щодо якого не доведено заінтересованість в розумінні наведених норм законодавства. ТОВ "Долинський комбікормовий завод" не є стороною Договору та не є особою, з якою укладено Договір. Визначення ТОВ "Долинський комбікормовий завод" у спірних правовідносинах зерновим складом, з якого здійснюється поставка Товару, не свідчить про те, що Договір укладено з даним товариством, оскільки оспорюваний Договір не створює для ТОВ "Долинський комбікормовий завод" жодних обов`язків і прав.

Враховуючи викладене та за встановлених вище обставин в сукупності, суд не встановив порушень норм законодавства, якими обґрунтовано позовні вимоги.

З підстав наведеного позовні вимоги про визнання недійсним Договору поставки № 174 від 07.02.2019 за наведених в позові підстав задоволенню не підлягають.

Судовий збір за правилами ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 74, 76, 77, 129, 233, 236-241, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копію рішення направити боржнику, Арбітражному керуючому Оберемко Р.А. електронною поштою: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Приватному підприємству "Грант" електронною поштою: .

Повне рішення складено 06.01.2021.

Суддя В.В.Тимошевська