ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Черкаси справа № 925/1310/20

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Нестеренко А.М., за участі представників сторін: позивача адвоката Ніколаєва О.В., відповідача адвоката Константина В.М., у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Юнікорнс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Красногірське» про стягнення 99754 грн. 50 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю Юнікорнс звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Красногірське (далі - відповідач) про стягнення, на підставі договору купівлі-продажу № 372 від 27.11.2019 року, 99754 грн. 50 коп. штрафу та відшкодування судових витрат.

Позов мотивовано порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу № 372 від 27.11.2019 року, що виразилось в недопоставці 54,66 тонн товару, за яке нараховано і заявлено до стягнення штраф у відповідності до умов п. 8.14 вищевказаного договору.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 19.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 925/1310/20 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 26.11.2020 року.

Відповідач в особі свого представника подав суду 16.11.2020 року відзив на позовну заяву (вх. № 17815/20, а.с. 25-28), в якому заперечував проти позову з мотивів безпідставності і недоказаності вимог та зазначив таке:

недопоставка товару в кількості 54,66 тонн відбулася з вини позивача, оскільки на виконання вимог п.п. 6.1., 6.3. договору купівлі-продажу № 372 від 27.11.2019 року саме він не забезпечив належної кількості техніки на склад відповідача для завантаження відповідної кількості товару;

позивач не звертався до відповідача про поставку решти товару та не направляв транспортні засоби;

між сторонами укладено 03.12.2019 року ще один договір купівлі-продажу № 381 на купівлю кукурудзи 3 класу українського походження врожаю 2019 року в кількості 100тонн+/-5%, на його виконання відправлено 130,8 тонн товару, що свідчить про відсутність умислу на невиконання умов попереднього договору;

позивачем зі свого боку порушено умови договору купівлі-продажу № 372 від 27.11.2019 року щодо строків оплати отриманого товару.

Разом з поданням відзиву відповідач заявив вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача суми понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у розмірі 13500 грн.

Представник позивача подав суду 24.11.2020 року відповідь на відзив (вх. № 18258/20 а.с. 50-52), в якому спростовував доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, наполягав на задоволенні позову із заявлених у ньому підстав.

В судовому засіданні 24.11.2020 року оголошено перерву до 09.12.2020 року.

Відповідач в особі свого представника подав суду 07.12.2020 року відповідь на відзив на позовну заяву (вх. № 19013/20, а.с. 58-61), в якому заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні повністю з мотивів прострочення свого зобов`язання, визначеного ч. 2 ст. 689 ЦК України, п. 6.1., абз. 2 п. 6.3. договору купівлі-продажу № 372 від 27.11.2019 року, самим позивачем.

В судовому засіданні 09.12.2020 року представник позивача позов з підстав і у розмірі, викладених у позовній заяві і його заявах по суті справи, підтримав і просив задовольнити повністю. Представник відповідача позов не визнав і просив суд відмовити у його задоволенні повністю з підстав, викладених у його заявах по суті справи.

Згідно з ст.ст. 233, 240 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши заяви сторін по суті справи і з процесуальних питань, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову повністю з таких підстав.

27.11.2019 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю Юнікорнс, як покупець, та відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю Красногірське, як продавець, уклали договір купівлі-продажу № 372 (далі Договір, а.с. 6-10), за умовами п. 1.1. якого продавець зобов`язався поставити та передати у власність покупцеві кукурудзу 3 класу українського походження врожаю 2019 року (далі товар) на умовах, передбачених цим договором, а покупець зобов`язався прийняти товар, який за якістю та кількістю відповідає умовам, визначеним цим договором, у продавця та оплатити його вартість.

У Договорі його сторони погодили всі істотні умови, зокрема, домовилися про таке:

п. 3.1. продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийнятий оплатити товар у кількості 400 тонн+/- 5% на умовах FCA відповідно до Інкотермс 2010;

п 4.2.3. загальна ціна договору з ПДВ: 1460001 грн. 60 коп.;

п. 4.2.4. остаточна ціна договору формується шляхом помноження кількості фактично поставленого за договором товару на ціну за одну метричну тонну товару;

п. 5.1. після укладання договору покупець зобов`язався проводити оплату вартості відповідної партії товару у два етапи:

80% вартості відповідної партії товару сплачується покупцем протягом 1-го банківського дня з моменту підписання сторонами відповідної видаткової накладної, але в будь-якому випадку тільки після здійснення продавцем фактичної поставки (передачі права власності) товару і передачі повного пакету документів, який передбачений цим договором;

20% вартості відповідної партії товару сплачується покупцем протягом 3-х робочих днів після завершення реєстрації продавцем відповідної податкової накладної в ЄРПН, за умови відсутності порушень з боку продавця встановлених законодавством вимог щодо реєстрації та належного заповнення податкових накладних (п. 1.11 цього договору);

п. 6.1. базис поставки FCA (склад продавця) Черкаська обл., Золотоніський район, село Антипівка відповідно до Інкотермс 2010;

п. 6.2. строк поставки товару: до 10.12.2019 року включно;

п. 6.3. датою фактичної поставки вважається дата підписання сторонами видаткової накладної. Здійснення відвантаження товару можливе виключно за умови надання покупцем листа з переліком транспортних засобів для навантаження та довіреності на отримання товару;

п. 7.1. право власності на товар виникає у покупця в момент оплати відповідно до п. 5.1. У випадку несвоєчасної поставки товару покупець має право в односторонньому порядку розірвати договір та зобов`язаний оплатити фактично поставлений товар, у випадку, якщо такий товар відповідає якісним показникам даного договору;

п. 8.14. за поставку неякісного чи не в повній мірі товару постачальник зобов`язується сплатити покупцю неустойку в національній валюті України та в розмірі 50% від ціни неякісного чи недопоставленого товару;

п. 9.1. при виникненні між сторонами спорів та розбіжностей по даному договору або у зв`язку із ним, сторони зроблять все необхідне для врегулювання згаданих спорів та розбіжностей шляхом переговорів;

п. 11.1. договір вступає в силу з моменту його належного підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань.

Договір підписаний представниками обох сторін, їх підписи посвідчені печатками юридичних осіб, яких вони представляють.

Із видаткової накладної № 127 від 27.11.2019 року, податкової накладної № 7 від 27.11.2019 року вбачається, що відповідач поставив позивачу товар кукурудзу 3 класу врожаю 2019 року в кількості 325,34 тонн на суму 1187492 грн. 30 коп., який відповідач отримав без зауважень (а.с. 11, 19).

Позивач здійснив оплату за отриманий товар на підставі платіжних доручень: № 1475 від 27.11.2019 року на суму 300000 грн., № 364 від 29.11.2019 року на суму 100000 грн., № 1497 від 02.12.2019 року на суму 549993 грн. 84 коп., № 1567 від 13.12.2019 року на суму 137498 грн. 46 коп., № 1571 від 17.12.2019 року на суму 100000 грн. , всього на суму 1187492 грн. 30 коп. (а.с. 12-16).

У п.п. 3.1., 6.2. Договору сторони погодили, що продавець зобов`язаний передати у власність покупця, а покупець зобов`язаний прийнятий оплатити товар у кількості 400 тонн+/- 5% на умовах FCA відповідно до Інкотермс 2010, строк поставки товару до 10.12.2019 року.

Відповідач 27.11.2019 року поставив позивачу 325,34 тонн товару кукурудзи 3 класу врожаю 2019 року, решта 54,66 тонн товару відповідачем не поставлено, що визнається представниками обох сторін.

27.11.2019 року позивач звернувся до відповідача з претензією № 363 від 23.09.2020 року, в якій просив невідкладно, на підставі п. 8.14. договору купівлі-продажу № 372, оплатити штрафні санкції у розмірі 100375 грн. у зв`язку з недопоставкою 55,00 тонн товару (а.с. 17, докази направлення а.с. 18). Претензія позивача залишена відповідачем без відповіді і виконання.

Отже, предметом позову у справі, що розглядається, є вимога позивача до відповідача про стягнення штрафу за порушення умов договору у розмірі 50% від ціни чи недопоставленого товару в сумі (54,66 х 3650) 99754,50 грн.

Спірні правовідносини сторін виникли із укладеного сторонами договору купівлі-продажу № 372 від 27.11.2019 року, вимоги позивача і заперечення відповідача витікають із суті прав та обов`язків сторін за цим договором.

За правовою природою спірні правовідносини сторін віднесені до договірних зобов`язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, параграфом 1 глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 202 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ч. 1, ст. 611, ст. 612 ч. 1 ЦК України: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 230 ГК України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п.п. 3.1., 6.2. Договору сторони погодили, що продавець зобов`язаний передати у власність покупця, а покупець зобов`язаний прийнятий оплатити товар у кількості 400 тонн +/- 5% на умовах FCA відповідно до Інкотермс 2010, строк поставки товару до 10.12.2019 року.

Відповідачем поставлено товар - кукурудзу 3 класу врожаю 2019 року в кількості 325,34 тонн на суму 1187492 грн. 30 коп., товар позивачем прийнятий і оплачений повністю. Решту товару у кількості 54,66 тонн (380 т - 325,34 т) відповідачем позивачу не поставлено, ця обставина визнається представниками обох сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Умовами пункту 6.3. Договору визначено, що датою фактичної поставки вважається дата підписання сторонами видаткової накладної. Здійснення відвантаження товару можливе виключно за умови надання покупцем листа з переліком транспортних засобів для навантаження та довіреності на отримання товару.

У розділі 8 договору сторони погодили умови своєї відповідальності за порушення умов договору. В пункті 8.14. розділу 8 договору встановлено, що за поставку не в повній мірі товару постачальник зобов`язується сплатити покупцю неустойку в національній валюті України та в розмірі 50% від ціни недопоставленого товару.

Пунктом 9.1. договору сторони також погодили, що при виникненні між сторонами спорів та розбіжностей по даному договору або у зв`язку із ним, сторони зроблять все необхідне для врегулювання згаданих спорів та розбіжностей шляхом переговорів.

Доказів звернення у період з 27.11.2019 року по 10.12.2019 року (кінцевий строк поставки) до відповідача на виконання п. 6.3 договору із листами з переліком транспортних засобів для відвантаження решти 54,66 тонн товару позивач суду не подав, спір в цій частині в порядку п. 9.1. договору шляхом переговорів не врегулював.

Частинами 1-2 ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Враховуючи викладені обставини справи і наведені норми законодавства суд вини відповідача у порушенні його зобов`язання, встановленого п. 3.1. договору, не вбачає, а відтак не вбачає і підстав відповідальності за його порушення згідно з п. 8.14. цього договору.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладені обставини справи, умови договору і наведені норми законодавства суд надає перевагу доводам відповідача, викладеним у його запереченнях проти позову, а позов про стягнення 99754 грн. 50 коп. штрафу визнає необґрунтованим, недоказаним і з цих підстав у його задоволенні відмовляє повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за результатами розгляду справи суд враховує таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Статтею 129 ГПК України встановлено порядок розподілу судових витрат, зокрема: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1); інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.п. 1-3 ч. 4); під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд також враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (п. 4 ч. 5); у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9).

У відзиві на позовну заяву відповідач заявив вимогу про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу розмірі 13500 грн., на їх підтвердження представник відповідача адвокат Константин В.М. надав суду: копію договору про надання правничої/правової допомоги від 06.06.2020 року, укладеного відповідачем з адвокатом Константином В.М.; копію додатку № 1, що є розрахунком вартості наданих послуг; копію ордеру серії ЧК № 120581 від 28.10.2020 року; копію рахунку на оплату № 26 від 13.11.2020 року; копію платіжного доручення № 1546 від 13.11.2020 року на суму 13500 грн.

Подані адвокатом Костантином В.М. докази надання відповідачу професійної правничої допомоги у даній справі, з урахуванням погоджених розцінок за послуги з надання правничої допомоги, підтвердження фактичної оплати наданих послуг, дають суду достатні підстави для покладення витрат відповідача на отримання професійної правничої допомоги адвоката на позивача.

Проте, при розгляді справи судом встановлено, що договір купівлі-продажу № 372, із якого виникли спірні правовідносини, сторонами укладено 27.11.2019 року. За умовами цього договору сторонами погоджено строк поставки до 10.12.2019 та їх зобов`язання при виникненні спорів та розбіжностей по даному договору або у зв`язку із ним зробити все необхідне для врегулювання згаданих спорів та розбіжностей шляхом переговорів (п.п. 6.2., 9.1.). 06.06.2020 року відповідачем укладено з адвокатом Константином В.М. договір про надання правничої допомоги. Претензія у зв`язку з порушенням умов договору позивачем пред`явлена відповідачу 23.09.2020 року, відповідь на неї не надана, у зв`язку з чим 09.10.2020 року заявлено позов, який розглядається.

З урахуванням умов п. 9.1. договору, норм п. 4 ч. 5, ч. 9 ст. 129 ГПК України та викладених обставин суд в діях відповідача вбачає ознаки недобросовісної поведінки, що спонукали звернення позивача за вирішенням спору до суду, тому у відповідності до ч. 9 ст. 129 ГПК України, витрати відповідача на правничу допомогу адвоката покладає на нього (відповідача).

Судові витрати позивача, у відповідності до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, покладає на нього.

Керуючись ст.ст. 129, 145, 233, 234, 236-240, 255, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Юнікорнс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Красногірське» про стягнення 99754 грн. 50 коп. - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.03.2021 року.

Суддя В.М. Грачов