РІШЕННЯ

24 грудня 2020 року м. ТернопільСправа № 921/395/20

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Сиротюк К.В.

Розглянув справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Малого приватного підприємства фірми "ЕРІДОН", вул. Воздвиженська, 46, с. Княжичі, Києво - Святошинський район, Київська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Інвест", вул. Зарудка, 1В, смт. Козлів, Козівський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості у розмірі 3 558 452,14 грн.

За участю учасників судового процесу:

від позивача: Пустовойтов Д.М. адвокат, брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції;

від відповідача: Сідий С.В. адвокат.

Судові процедури.

Судом, учаснику судового процесу, роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах даної справи згідно до вимог ГПК України.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд", відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Для розгляду справи в режимі відеоконференцзв`язку використовуються засоби для здійснення фіксації судового процесу в режимі відеоконференц-прийому "EASYCON".

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених статтями 35-37 Господарського процесуального кодексу України не надходило.

Суть справи.

Мале приватне підприємство фірма "ЕРІДОН" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Інвест" про стягнення заборгованості у розмірі 3 558 452,14 грн.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 16.06.2020, для розгляду справи №921/395/20 визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою суду від 22.06.2020 відкрито провадження у справі №921/395/20 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 21.07.2020.

Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Підготовче провадження.

Підготовче засідання вперше призначене на 21.07.2020.

Ухвалою суду від 21.07.2020 підготовче засідання відкладалося на 16.09.2020 з підстав, викладених в ній.

Відповідно до частини 4 статті 233 ГПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Протокольними ухвалами від 16.09.2020, від 01.10.2020, від 15.10.2020 та від 27.10.2020 підготовчі засідання відкладалися відповідно на 01.10.2020 , на 15.10.2020, на 27.10.2020 та на 10.11.2020 з підстав, викладених в них.

Згідно статті 177 ГПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Ухвалою суду від 15.10.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та ухвалою суду від 19.11.2020 на 15 днів.

Ухвалою суду від 19.11.2020 підготовче засідання призначено на 30.11.2020.

Пунктом 3 частини 2 статті 185 ГПК України встановлено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 30.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/395/20 до судового розгляду по суті на 14.12.2020.

Розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 14.12.2020 розпочато розгляд справи по суті.

У судових засіданнях 14.12.2020 та 21.12.2020 оголошувались перерви відповідно до 21.12.2020 та до 24.12.2020, про що зазначено у відповідних протоколах судових засіданнях.

При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, його вступне та заключне слово та заперечення на позов представника відповідача, його вступне та заключне слово.

У судовому засіданні 24.12.2020, після з`ясування обставин справи та дослідження доказів у справі, суд, після виходу із нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Слід зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", загальнонаціональний карантин запроваджений з 12.03.2020 до 03.04.2020, який продовжено до 31.12.2020 (востаннє).

При цьому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

У подальшому, на підставі Закону України №731-IХ від 18.06.2020, п. 4 розділу X "Прикінцеві положення" ГПК України викладено в такій редакції: "4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З врахуванням карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) строк розгляду даної справи судом продовжено з урахуванням розумності тривалості розгляду справи по суті.

При цьому, суд, враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України, за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає що є усі підстави завершити розгляд у справі № 921/395/20 та прийняти у ній рішення, і що таке не порушить будь яких прав жодного із учасників у справі.

Інші процесуальні дії.

Ухвалами суду від 10.07.2020, від 20.08.2020, від 28.09.2020, від 01.10.2020 на підставі статті 197 ГПК України, задоволено клопотання представника позивача Пустовойтов Д.М. про його участь у судових засіданнях відповідно 21.07.2020, 16.09.2020, 01.10.2020, 15.10.2020 в режимі відеоконференції.

Ухвалами суду від 21.10.2020, від 03.11.2020, від 24.11.2020, від 09.12.2020, від 16.12.2020, від 22.12.2020 на підставі статті 197 ГПК України, задоволено клопотання представника позивача Пустовойтов Д.М. про проведення судових засіданнях відповідно 27.10.2020, 10.11.2020, 30.11.2020, 14.12.2020, 21.12.2020, 24.12.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення.

05.11.2020 позивачем надіслано відповідь на відзив (вх. № 7952 (підписано ЕЦП)), в якій просить поновити строк для подання відповіді на відзив та долучити до матеріалів справи.

Також, 18.12.2020 позивачем надіслано клопотання (вх. № 9359 (підписано ЕЦП)) щодо залучення доказу до матеріалів справи, а саме акту огляду території ТОВ "Агропродсервіс Інвест" від 21.06.2019. Одночасно, заявник просить поновити строк для подання доказу на підставі ч.1 ст. 119 ГПК України.

21.12.2020 відповідачем подано клопотання (вх.№ 9391) про зменшення розміру пені до 7 350,00 грн, розміру 10% річних до 2 652,00 грн, розміру відсотків за користування товарним кредитом до 9 550,00 грн та про поновлення строку для подання вказаного клопотання.

Розглянувши відповідь на відзив, клопотання (вх.№9359 від 18.12.2020) та клопотання (вх. №9391 від 21.12.2020), суд встановив наступне:

Відповідно до статті 113 Господарсько процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Як визначено статтею 114 Господарського процесуального кодексу України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Приписами частини 5 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Згідно з ч. 1, 2 статті 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до частини 1 статті 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

За загальними принципами здійснення судочинства, що також відображені у ст. ст. 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У відповідності до статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Враховуючи положення статті 119 Господарського процесуального кодексу України, з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин у даній справі, дотримання принципу рівності та змагальності сторін, процесуального права позивача та відповідача, суд вважає за необхідне поновити строк для подання відповіді на відзив, клопотання (вх.№9359 від 18.12.2020) та клопотання (вх. №9391 від 21.12.2020) та долучити їх до матеріалів справи.

Аргументи сторін

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено умови договору поставки №2587/19/78 від 23.10.2018, в частині оплати товару.

У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

Також, позивачем надіслано письмові пояснення (вх. № 6798 від 01.10.2020 (підписано ЕЦП)).

Заперечення відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. №6310 від 15.09.2020), просить суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 21.07.2020 продовжено строк відповідачу на подання відзиву на 10 днів з підстав, викладених в ній.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо позовних вимог вимоги в повному обсязі, просить суд у задоволенні позову відмовити.

Одночасно, підтримав клопотання (вх.№ 9391) про зменшення суми пені до 7 350,00 грн, розміру 10% річних до 2 652,00 грн, розміру відсотків за користування товарним кредитом до 9 550,00 грн.

Відповідь на відзив.

05.11.2020 позивачем надіслано відповідь на відзив (вх. № 7952 (підписано ЕЦП)).

Фактичні обставини, встановлені судом.

23 жовтня 2018 року між Малим приватним підприємством фірмою "Ерідон" (Постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Інвест" (Покупець/відповідач) укладено Договір поставки №2587/19/78 (Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов"язується поставити Покупцю продукцію виробничо-технічного призначення (Товар), а Покупець зобов"язується прийняти та оплатити вартість такого Товару (п.1.1 Договору).

Пунктом 1.2 Договору сторони домовились, що найменування, асортимент та кількість Товару, який підлягає поставці за цим Договором, зазначаються в Додатках, які є його невід"ємною частиною.

Згідно п.п.2.1, 2.2, 2.3 Договору встановлено, що ціна Товару в національній валюті та її еквівалент в іноземній валюті (долар США або Євро), зазначається в Додатках до цього Договору. Ціна Товару в національній валюті є орієнтовною та остаточно визначається на дату фактичної оплати товару на умовах цього Договору. Загальна вартість товару, що постачається за цим Договором (ціна Договору), визначається Додатками та видатковими накладними, з врахуванням пункту 3.2 Договору. У випадку розбіжності даних у Додатках та у видаткових накладних щодо кількості, асортименту, ціни товару, перевагу має видаткова накладна.

Оплата Товару здійснюється Покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором та Додатками до нього. У випадку поставки Товару на умовах попередньої оплати, допускається оплата та поставка Товару на підставі Рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення Додатків до цього Договору. Датою оплати Товару вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника ( п.3.1 Договору).

Здійснюючи оплату Товару, Покупець зобов`язаний зазначити у платіжному дорученні за яким саме Додатком до цього Договору та/або рахунком на оплату, та/або видатковою накладною, а також у разі порушення Покупцем грошових зобов`язань за цим Договором, отриманий платіж зараховується Постачальником на власний розсуд (п.3.7 Договору).

Умови та строки поставки Товару зазначаються у Додатках до цього Договору або у Рахунку на оплату, який містить істотні умови поставки (п. 5.1 Договору).

Перехід права власності на товар від Постачальника до Покупця, а також приймання товару по кількості та якості, здійснюється в момент передачі товару за видатковою накладною. Датою передачі є дата оформлення видаткової накладної, яка підписується представником Покупця (п.5.3. договору).

Пунктом 9.2 Договору визначено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання вповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019, а в частині проведення розрахунків за поставлений Товар до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

18.02.2019 сторонами підписано Додаток № 2587/19/78-2/МО до Договору поставки №2587/19/78 від 23.10.2018 щодо поставки товару на загальну суму 9 424 997,40 грн.

Згідно п. 3 Додатку, оплата повної вартості товару, який поставляється на умовах цього Додатку, здійснюється покупцем без дотриманням умов пунктів 3.2-3.5 Договору поставки, в наступному порядку:

- 20,00 % від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 15.03.2019,

- 80,00 % від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 15.10.2019.

У п.4 Додатку Сторони дійшли згоди про те, що у разі порушення Покупцем зобов"язань щодо оплати отриманого Товару на строк більше 15 (п"ятнадцять) календарних днів, Покупець, відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України, зобов"язався сплатити на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 36% річних, нараховану на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем Товару.

Нарахування відсотків за користування товарним кредитом здійснюється від дня, коли Товар підлягав оплаті за умовами цього Додатку та закінчується днем повної оплати вартості отриманого Товару (п. 5 Додатку).

Додаток набирає чинності з дати підписання та є невід`ємною частиною Договору поставки № 2587/19/78 від 23.10.2018 (п.14 Додатку).

Даний Договір та Додаток до нього підписані Сторонами та скріплені відтисками печаток юридичних осіб.

На виконання умов договору та додатку позивач поставив товар, а відповідач прийняв товар на суму 9 424 997,40 грн, про що свідчать видаткові накладні №8914 від 28.02.2019 на суму 2 029 999,44 грн; №14959 від 07.03.2019 на суму 4 344 198,80 грн; №28167 від 05.04.2019 на суму 2 923 199, 20 грн.

Також, фактом отримання товару відповідачем свідчать довіреності на отримання товару №96 від 28.02.2019, №123 від 07.03.2019, №132 від 05.04.2019.

Позивачем виставлено рахунок на оплату №9669 від 25.02.2019 на суму 9 424 997,40 грн.

Відповідачем здійснено часткову оплату за отриманий товар, про що свідчать платіжні доручення №4190 від 28.02.2019, №7615 від 21.11.2019, №8204 від 08.01.2020 .

Окрім того, відповідачем частково виконано зобов"язання з оплати поставленого товару шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, про що свідчать угоди про залік зустрічних вимог № 07/03/19-1 від 07.03.2019 та №14/02/20-1 від 14.02.2020.

Як стверджує позивач, відповідач порушив умови договору та додаток до нього щодо строків оплати товару, у зв"язку з чим у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 1603310,96 грн (на момент звернення з даним позовом до суду).

Позивачем, відповідно до п. 6.2 та п.6.8 Договору , нараховано відповідачу пеню у розмірі 735068, 97 грн за період з 16.10.2019 по 26.05.2020.

Згідно п.6.7 Договору та вимог статті 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано 10 % річних в розмірі 265 233,09 грн за період з 16.10.2019 по 26.05.2020.

Також, у зв"язку з невиконанням умов Додатку до договору ( п.4 та п.5) позивачем нараховано плату за користування товарним кредитом у розмірі 36% річних на суму 954839,12 грн за період з 16.10.2019 по 26.05.2020.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Зміст спірних правовідносин, які склались між сторонами.

Оцінивши подані позивачем обґрунтування позовних вимог, пояснення та докази, заперечення відповідача, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору №2587/19/78 від 23.10.2018, який за своєю правовою природою є договором поставки та які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України.

Норми права, які застосував суд.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

У відповідності до вимог статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (стаття 193 Господарського кодексу України).

Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України).

Як визначено статтею 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить стаття 265 Господарського кодексу України (за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу, згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 662, 663 Цивільного кодексу України визначено, що Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно статті 267 Господарського кодексу України, строки і порядок поставки встановлюються сторонами в договорі.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

В силу вимог статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 стаття 550 Цивільного кодексу України).

Згідно з частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Стаття 625 Цивільного кодексу України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен на вимогу кредитора сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" (чинна) сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У відповідності до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У частинах 1 та 5 статті 694 Цивільного кодексу України законодавець обумовив, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Статтею 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється: зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимог; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Згідно вимог статті 203 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 604 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Пунктом 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Мотивована оцінка судом.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини та матеріали справи, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до частково задоволення, з огляду на наступне.

Правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі Договору поставки №2587/19/78 від 23.10.2018 та Додатку до нього № 2587/19/78-2МО від 18.02.2019, які підпадають під правове регулювання Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Аналогічне положення містить і стаття 265 Господарського кодексу України.

Стаття 693 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як слідує із матеріалів справи, на виконання умов Договору №2587/19/78 від 23.10.2018 (відповідно до умов якого Постачальник зобов"язується поставити Покупцю продукцію виробничо-технічного призначення (Товар), а Покупець зобов"язується прийняти та оплатити вартість такого Товару (п.1.1 Договору)) позивач поставив товар, а відповідач прийняв товар на суму 9 424 997,40 грн, що підтверджується видатковими накладними №8914 від 28.02.2019 на суму 2 029 999,44 грн; №14959 від 07.03.2019 на суму 4 344 198,80 грн; №28167 від 05.04.2019 на суму 2 923 199, 20 грн.

Видаткові накладні містять підписи уповноважених представників обох сторін без зауважень, а їх підписи скріплено відтисками печаток юридичних осіб (містяться в матеріалах справи).

Як визначено п.5.3 Договору, перехід права власності на товар від Постачальника до Покупця, а також приймання товару по кількості та якості, здійснюється в момент передачі товару за видатковою накладною. Датою передачі є дата оформлення видаткової накладної, яка підписується представником Покупця.

Таким чином, отримання товару відповідачем стверджується підписом останнього та його представниками про отримання товару на видатковій накладній.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зазначає, що первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Видаткова накладна є двостороннім документом, яка підписується обома сторонами договору, скріплюється печаткою і повинна передбачати та конкретизувати основні умови поставки/передачі товару згідно договору.

За вказаних обставин, факт здійснення господарської операції, а саме поставки товару відповідачу, повинен підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Отже, видаткова накладна є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних зобов`язань, та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Саме таким вимогам і відповідає видаткова накладна, яка засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції.

За таких обставин, у відповідача виник обов"язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.

Статтями 662, 663 Цивільного кодексу України визначено, що Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Даний товар отриманий відповідачем на підставі довіреностей на отримання товару за №96 від 28.02.2019, №123 від 07.03.2019, №132 від 05.04.2019.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Оплата Товару здійснюється Покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором та Додатками до нього. У випадку поставки Товару на умовах попередньої оплати, допускається оплата та поставка Товару на підставі Рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення Додатків до цього Договору. Датою оплати Товару вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника ( п.3.1 Договору).

Здійснюючи оплату Товару, Покупець зобов`язаний зазначити у платіжному дорученні за яким саме Додатком до цього Договору та/або рахунком на оплату, та/або видатковою накладною, а також у разі порушення Покупцем грошових зобов`язань за цим Договором, отриманий платіж зараховується Постачальником на власний розсуд (п.3.7 Договору).

Пунктом 3 Додатку № 2587/19/78-2/МО від 18.02.2019 до Договору поставки №2587/19/78 від 23.10.2018 сторони домовились, щодо поставки товару на загальну суму 9 424 997,40 грн та оплата повної вартості товару, який поставляється на умовах цього Додатку, здійснюється покупцем без дотриманням умов пунктів 3.2-3.5 Договору поставки, в наступному порядку:

-20,00 % від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 15.03.2019,

-80,00 % від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 15.10.2019.

Отже, розрахуватися за товар, відповідач повинен відповідно до умов викладених у Додатку, наступним чином: 20,00 % від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 15.03.2019, 80,00 % від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 15.10.2019.

Як свідчать матеріали справи, відповідач договірні зобов`язання щодо оплати за отриманий товар виконав частково, що підтверджується платіжними дорученнями №4190 від 28.02.2019, №7615 від 21.11.2019, №8204 від 08.01.2020 .

Окрім того, відповідачем частково виконано зобов"язання з оплати поставленого товару шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, про що свідчать угоди про залік зустрічних вимог № 07/03/19-1 від 07.03.2019 та №14/02/20-1 від 14.02.2020.

Отже, відповідач порушив умови Договору поставки та Додаток щодо оплати за товар, у зв"язку з чим у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 1 603 310,96 грн, як стверджував позивач на момент подання позову.

Проте, судом встановлено, що 14 травня 2020 року між ТОВ "Агропродсервіс Інвест" та МПП фірма "Ерідон" укладено угоду про залік зустрічних вимог № 14/05/20-1 якою сторони домовились, що після заліку взаємних вимог заборгованість ТОВ "Агропродсервіс Інвест" перед МПП фірмою "Ерідон" за отриманий товар згідно договору поставки №2587/19/78 від 23.10.2018 в сумі 1 320 063,02 грн з ПДВ за мінеральні добрива, заборгованість МПП фірма "Ерідон" перед ТОВ "Агропродсервіс Інвест" відсутня (п.4), підписана уповноваженими сторонами та скріплена відтисками печаток сторін.

Даний факт підтверджується як представником позивача так і представником відповідача.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як визначено статтею 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється: зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до статті 203 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом. Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно до статті 604 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що основний борг ТОВ "Агропродсервіс Інвест" перед МПП фірма "Ерідон" на момент винесення рішення становить 1 320 063,02 грн, який неоплачений відповідачем та підтверджений представником позивача та визнаний представником відповідача.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 320 063,02 грн, які неоплачені відповідачем станом на день розгляду спору, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи.

Щодо іншої частини боргу у розмірі 283 247,94 грн, суд встановив наступне:

Пунктом 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на вище викладене, враховуючи угоду про залік зустрічних вимог № 14/05/20-1 від 14.05.2020, провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 283 247,94 грн, слід закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв"язку із відсутністю предмету спору.

Щодо позовної вимоги про стягнення 10% річних за період з 16.10.2019 по 26.05.2020 в розмірі 265 233,09 грн, суд зазначає наступне:

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен на вимогу кредитора сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено п.6.7 Договору, сторони домовились, що в разі невиконання Покупцем зобов"язань щодо оплати товару чи невиконання зобов"язань передбачених пунктами 3.2 та 3.3 цього Договору, Покупець відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України сплачує на користь Постачальника 10% річних . Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Сплата коштів, передбачених цим пунктом є особливим видом цивільно-правової відповідальності, передбаченим ст. 625 Цивільним кодексом України та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені).

Отже, сторони умовами договору визначили інший розмір процентів річних, в даному випадку 10% річних.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом, перевірено розрахунок, за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга", 10% річних з врахуванням угоди про залік зустрічних вимог № 14/05/20-1 від 14.05.2020, за період з 16.10.2019 по 26.05.2020 та вважає вірно обрахованим та правомірно заявленими до стягнення 10 % річних у розмірі 264 233, 09 грн, що підлягають до задоволення в цій частині.

В іншій частині щодо стягнення 10% річних у розмірі 1000,00 грн, то суд вважає їх безпідставно нарахованими, необґрунтованими й стягненню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 735 068,97 грн, суд зазначає наступне:

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.

Так, матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати за поставку товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано пеню у розмірі 735 068,97 грн за період з 16.10.2019 по 26.05.2020.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно п. 6.2 Договору визначено, що Покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак, п.6.8 Договору сторони домовились, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за цим Договором відповідно до п.6 ст. 232 Господарського кодексу України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов"язання , а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст.259 Цивільного кодексу України, продовжується до 3(трьох) років .При цьому, вказаний пункт (положення) вважається двосторонньою угодою сторін цього Договору про збільшення строків позовної давності та строків нарахування та стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів).

Тобто, сторонами погоджено розмір, підстави та строк нарахування пені за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Суд, здійснивши власний розрахунок за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" заявлених до стягнення пені за період з 16.10.2019 по 26.05.2020 з врахуванням угоди про залік зустрічних вимог № 14/05/20-1 від 14.05.2020, вважає, правомірно заявленими вимогами до стягнення пені у розмірі 733 160,16 грн.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені до 7 350,00 грн (вх. № 9391 від 21.12.2020), в обґрунтування якого посилається, на те, що договірні зобов`язання з оплати товару виконуються, відсутні докази понесення позивачем збитків, завданих несвоєчасною оплатою товару, а розмір заявленої неустойки надмірно великий.

Суд, розглянувши клопотання відповідача щодо зменшення пені, зазначає наступне:

Згідно статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №904/5830/18, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України має враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Виходячи з приписів статей 546, 549 ЦК України та статті 230 ГК України, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Слід зазначити, як встановлено судом, що згідно Додатку №2587/19/78-2/МО від 18.02.2019 до Договору поставки №2587/19/78 від 23.10.218 позивачем поставлено товар на загальну суму 9 424 997,40 грн. Відповідач частково здійснив оплату згідно платіжних доручень №4190 від 28.02.2019, №7615 від 21.11.2019, №8204 від 08.01.2020, а також частково виконав зобов"язання з оплати поставленого товару шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно підписаних сторонами угод про залік зустрічних вимог № 07/03/19-1 від 07.03.2019 та №14/02/20-1 від 14.02.2020 та № 14/05/20-1 від 14.05.2020.

Щодо залишку неоплаченої відповідачем заборгованості за поставлений позивачем товар на суму 1320063,02 грн, то заперечуючи проти позову в цій частині , відповідач посилається на таке:

06.11.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу №0611/18-1П згідно якого, відповідач продав позивачу пшеницю м`яку 6 класу в кількості 4 900,00 т, що підтверджується видатковою накладною №655 від 07.11.2018 та довіреністю №3427 від 06.11.2018.

06.11.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір складського зберігання зерна та надання послуг №5, згідно якого позивач передав на зберігання відповідачу пшеницю м`яку 6 класу в кількості 4 900,00 т., що підтверджується актом приймання-передачі від 07.11.2018 та складською квитанцією на зерно №45 від 07.11.2018.

Згідно договору складського зберігання №5 від 06.11.2018 відповідачем надано позивачу послуги, що підтверджується актами здачі приймання робіт (надання послуг) №39 від 30.11.2018 на суму 219 756,60 грн; №47 від 31.12.2018 на суму 309 187,80 грн; № 5 від 31.01.2019 на суму 380 898,84 грн; №14 від 28.02.2019 на суму 247 985,64 грн; №21 від 31.03.2019 на суму 276 537,86 грн; №29 від 30.04.2019 на суму 266 577,42 грн; № 33 від 31.05.2019 на суму 272 138,83 грн; № 52 від 01.10.2019 на суму 1 070 997,98 грн.

Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №47 від 31.12.2018, №5 від 31.01.2019, №14 від 28.02.2019, №21 від 31.03.2019 оплачені, що підтверджується угодами про залік зустрічних вимог №31/12/18-1 від 31.12.2018, №31/12/18-1 від 31.01.2019, №14/02/20-1 від 14.02.2020, № 07/03/19-1 від 07.03.2019.

Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №39 від 30.11.2018, №29 від 30.04.2019, №33 від 31.05.2019, №52 від 01.10.2019 залишилися на даний момент не оплаченими.

Відповідач зазначає, що акти №29 від 30.04.2019, №33 від 31.05.2019, №52 від 01.10.2019 хоч і не підписані зі сторони позивача, проте надіслані на його адресу 12.06.2019, що підтверджується описом вкладення та накладною №109 від 12.06.2019 та описом вкладення і накладною №431. Такі акти вважаються підписаними, а послуги прийнятими в повному обсязі відповідно до п. 2.5 договору №5 від 06.11.2018. Підтвердженням того, що послуги зі зберігання надавалися за період вказаний в актах здачі- приймання робіт (надання послуг) є і те, що пшениця м`яка 6 класу в кількості 4 877,04 т повернута позивачу відповідно до угоди про повернення товару від 26.11.2019, накладної на повернення №1795 від 26.11.2019 та складської квитанції №13 від 11.03.2019.

Таким чином, відповідач вважає, що заборгованість позивача перед ним відповідно до договору складського зберігання зерна та надання послуг №5 від 06.11.2018 становить 1 829 470,83 грн.

14.09.2020 відповідачем направлено на адресу позивача заяву про зарахування однорідних зустрічних вимог, відповідно до якої проводить зарахування заборгованості, яка виникла згідно договору поставки №2587/19/78 від 23.10.2018 в рахунок погашення заборгованості, яка виникла відповідно до договору складського зберігання №5 від 06.11.2018 (міститься в матеріалах справи).

Однак, оскільки між сторонами не досягнуто письмової згоди щодо взаємозаліку зустрічних однорідних вимог та у відповідності до статті 604 Цивільного кодексу України (зобов"язання припиняються за домовленістю сторін ), суд вважає , що між сторонами щодо зазначених правовідносин існує спір.

Отже, зазначене вище, дає підстави ввважати , що відповідач не ухилявся від виконання своїх зобов"язань, а намагався вжити належних заходів щодо повного виконання умов Договору в частині оплати поставленого позивачем товару.

Проаналізувавши правові позиції, врахувавши збалансованість інтересів сторін, відсутність доказів на підтвердження завдання збитків позивачу, беручи до уваги здійснення платежів щодо заборгованості, а також, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені та можливість зменшення розміру пені до 10% , а саме до суми у розмірі 73 316,02 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню.

В частині стягнення пені в сумі 659 844,14 грн слід відмовити, у зв`язку зі зменшенням розміру пені.

В решті вимог шодо стягнення пені у розмірі 1908,81 грн, то суд вважає їх безпідставно нарахованими, необґрунтованими й стягненню не підлягають.

Щодо позову в частині стягнення процентів за користування товарним кредитом в загальній сумі 954 839,12 грн в розмірі 36% річних, суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У частинах 1 та 5 статті 694 Цивільного кодексу України законодавець обумовив, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Договором поставки між сторонами розмір процентів за користування товарним кредитом визначений не був.

Разом з тим, у п. 4, п.5 Додатку №2587/19/78-2/МО від 18.02.2019 до Договору поставки, який є його невід`ємною частиною встановлено, що у разі порушення Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару на строк більше 15 календарних днів, Покупець, відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного Кодексу України зобов`язаний сплати на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 36% річних, нараховану на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем товару. Нарахування відсотків за користування товарним кредитом здійснюється від дня, коли товар підлягав оплаті за умовами цього Додатку та закінчується днем повної оплати вартості отриманого товару.

Суд, здійснивши власний розрахунок за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" заявлених до стягнення плати за користування товарним кредитом у розмірі 36% з врахуванням угоди про залік зустрічних вимог № 14/05/20-1 від 14.05.2020, за період з 16.10.2019 по 26.05.2020 суд вважає правомірно заявленими до стягнення процентів за користування товарним кредитом у розмірі 951 217,26 грн.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру процентів за користування товарним кредитом до суми 9 550,00 грн ( вх. № 9391 від 21.12.2020), в обґрунтування якого посилається, на те, що договірні зобов`язання з оплати товару виконуються, відсутні докази понесення позивачем збитків, завданих несвоєчасною оплатою товару, а розмір заявлених процентів надмірно великий.

Суд, розглянувши клопотання відповідача щодо зменшення процентів за користування товарним кредитом, зазначає наступне:

Згідно зі статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Із мотивувальної частини Постанови Великої палати Верховного Суду України від 18.03.2020 у справі №902/417/18 слідує, що главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (стаття 216 Господарського кодексу України).

За статтею 217 Господарського кодексу України визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами за час затримки розрахунку відповідно до статей 625, 692 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Сума боргу за договором поставки становить - 1 320 063,02 грн, позивачем нараховано проценти за користування товарним кредитом в розмірі 951217,26 грн, що майже дорівнює сумі основного боргу.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді процентів за користування товарним кредитом, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, а також, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру процентів за користування товарним кредитом та можливість зменшення розміру процентів за користування товарним кредитом до 10% , а саме до суми у розмірі 95 121,73 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню.

В частині стягнення процентів за користування товарним кредитом в сумі 856 095,53 грн слід відмовити, у зв`язку зі зменшенням розміру процентів за користування товарним кредитом.

В іншій частині щодо стягнення процентів за користування товарним кредитом у розмірі 3621,86 грн, то суд вважає їх безпідставно нарахованими, необґрунтованими й стягненню не підлягають.

Також, слід зазначити, що проценти, визначені статті 536 Цивільного кодексу України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

Правомірність вимог позивача в аспекті нарахування та стягнення товарного кредиту підтверджується позицією Верховного Суду у справах № 908/24/18 (постанова від 10.09.2018), № 908/639/18 (постанова від 18.12.2018).

Поряд з цим, за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти за користування грошовими коштами на умовах товарного кредиту та відсотки річні мають різну правову природу, оскільки їх сплата передбачена різними пунктами Договору, ґрунтується на різних нормах законодавства, проценти є компенсацією за користування чужими коштами, а відсотки в розумінні ст. 625 ЦК України - відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 10 % річних та 36 % річних за користування товарним кредитом є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 10 процентів річних, суд зазначає наступне:

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов`язань.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Приписи статті 625 ЦК України про три проценти річних, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються в разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто в разі якщо в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов`язання настає на підставі вимог закону, а саме статті 625 ЦК України. Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, стаття 625 ЦК України надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, встановити інший, ніж три проценти річних, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Так, сторони умовами договору поставки визначили розмір процентів 10 процентів річних .

Вказані виплати процентів річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, не є процентами за користування чужими грошима в розумінні статті 536 цього Кодексу, а є гарантією належного виконання грошового зобов`язання.

Підвищені проценти за статтею 625 ЦК України встановлені й узгоджені самими сторонами.

Зазначені проценти входять до складу основного боргу. Чинне цивільне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг. Тому не може бути зменшено і розмір процентів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

З урахуванням наведених норм матеріального права можна зробити висновок, що обумовлені сторонами в пункті 5.5 договору поставки проценти річних не можуть бути зменшені за аналогією неустойки (пені) на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, також не може бути відмовлено в їх стягненні тільки з тих підстав, що їх розмір або загальний розмір заборгованості є неспівмірним до суми основного боргу, оскільки їх стягнення не залежить від задоволення вимог про стягнення основного боргу, який до дня ухвалення судового рішення може бути виплачено.

При цьому необхідно керуватися тими мотивами, що сторони в договорі є рівними. У даному випадку обидві сторони є юридичними особами з однаковим правовим статусом. Між сторонами не існує правовідносин підпорядкування чи управління.

Також відповідач не посилався на переважне право позивача чи те, що позивач при підписанні договору перебував у привілейованому стані чи здійснював протиправний тиск на відповідача. Не доведено, що відповідач є слабшою стороною. Крім того, не доведено зловживання позивача при визначенні процентів за статтею 625 ЦК України під час укладення договору поставки.

У запереченнях на позов відповідач не посилався на протиправні дії позивача при укладанні договору поставки, яким і узгоджено сторонами розмір процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Також відсутні посилання на незаконне збагачення продавця, який виконав свої зобов`язання, фактично надавши товарний кредит покупцю, який вчасно не виконав своїх зобов`язань, достовірно знаючи про ті негативні фінансові наслідки, які потягне за собою неналежне виконання грошового зобов`язання.

Якщо рівні сторони при здійсненні господарської діяльності визначили проценти за статтею 625 ЦК України в договорі, то такі проценти можуть бути переглянуті лише і виключно у випадку або зловживання стороною, на користь якої вони сплачуються, своїм привілейованим становищем, або визнання в цій частині умов договору недійсними у разі, якщо чинився протиправний тиск на одну зі сторін, чи в інших, передбачених законом випадках, якщо одна зі сторін діяла незаконно чи недобросовісно, чи штучно створила умови для такого стягнення.

У вказаному випадку не є прийнятним застосування принципів, визначених відповідачем, передбачених у ЦК України, для споживчих договорів, оскільки ГК України передбачає не гарантії захисту прав кредитодавця в розумінні статті 625 ЦК України, а відповідальність учасників господарських відносин та відшкодування збитків (розділ V, глава 24, статті 216 - 223 ГК України).

З огляду на викладене, суд не знайшов правових підстав для зменшення 10 % річних, а тому суд відмовляє у задоволенні даного клопотання .

Твердження відповідача щодо зарахування зустрічних однорідних вимог спростовуються вищевикладеним.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Враховуючи наведене, суд позовні вимоги визнає обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Висновок суду.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову .

Судові витрати.

Згідно з частиною 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина 1 стаття 124 ГПК України).

Так, у позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 53 376,78 грн.

Щодо судового збору.

Частиною 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об"єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частина 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" зазначає, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору встановлені частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом судового розгляду у справі №921/395/20 на день подання позовної заяви є вимога майнового характеру: стягнення заборгованості у розмірі 3 558 452,14 грн, за яку належить до сплати 1,5% відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та становить 53 376, 78 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 53 377,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №592068 від 29 травня 2020. Таким чином, сума зайво сплаченого судового збору становить 0,22 грн.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Для повернення зайво сплаченого судового збору у розмірі 0,22 грн позивачу необхідно звернутися до суду із відповідним клопотанням.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 49 030,10 грн покладається на відповідача та у розмірі 4 346,68 грн - на позивача ( у зв"язку з закриттям провадження у справі щодо основного боргу у розмірі 283 247,94 грн та відмові у позові щодо 10 % річних у розмірі 1000,00 грн, відмові у позові щодо 36 % річних у розмірі 3621,86 грн та відмові у позові щодо пені у розмірі 1908,81 грн ).

При цьому, судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 ГК та ч. 3 ст. 551 ЦК України покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.

Дана позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17.

Окрім того, відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.11, судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Аналогічне положення містить постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено ( п.4.3).

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 49 030,10 грн покласти на відповідача, у розмірі 4 346,68 грн покласти на позивача.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Інвест", вул. Зарудка, 1В, смт. Козлів, Козівський район, Тернопільська область, ідентифікаційний код 34653281 на користь Малого приватного підприємства фірми "ЕРІДОН", вул. Воздвиженська, 46, с. Княжичі, Києво Святошинський район, Київська область, ідентифікаційний код 19420704 - 1 320 063,02 грн основного боргу, 264 233,09 грн 10% річних, 73 316,02 грн пені, 95 121,73 грн 36 % річних та 49 030,10 грн судового збору.

4. У частині позовних вимог щодо стягнення 283 247,94 грн основного боргу, закрити провадження у справі №921/395/20.

5. У решті частин позовних вимог, відмовити.

6. Видати наказ стягувачеві після набрання рішенням законної сили.

Позивач (стягувач): Мале приватне підприємство фірма "ЕРІДОН", вул. Воздвиженська, 46, с. Княжичі, Києво - Святошинський район, Київська область, ідентифікаційний код 19420704 .

Відповідач (боржник): Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Інвест", вул. Зарудка, 1В, смт. Козлів, Козівський район, Тернопільська область, ідентифікаційний код 34653281.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256 -257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.17.5 Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, а саме до 15.12.2017 року. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Примірник рішення надіслати учасникам справи, рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення:

Позивачу: Мале приватне підприємство фірма "ЕРІДОН", вул. Воздвиженська, 46, с. Княжичі, Києво - Святошинський район, Київська область

Відповідачу: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропродсервіс Інвест", вул. Зарудка, 1В, смт. Козлів, Козівський район, Тернопільська область

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повний текст рішення складено та підписано "12" березня 2021 року (з врахуванням вихідних та святкових днів та перебуванням судді Боровця Я.Я. у відпустці).

Суддя Я.Я. Боровець