ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року Справа № 906/922/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9", м.Житомир

на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 29.09.20р. суддею Тимошенком О.М. у м.Житомирі, повний текст складено 29.09.20р.

у справі № 906/922/20

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9", м.Житомир

до Житомирського міського центру зайнятості, м.Житомир

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Житомирської міської ради, м.Житомир

про стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання та ремонт спільного майна на суму 22530,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. по справі №906/922/20 у задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" до Житомирського міського центру зайнятості, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Житомирської міської ради, про стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання та ремонт спільного майна на суму 22530,56грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Також, просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00грн., а також судовий збір в розмірі 2102,00грн. за розгляд справи судом першої інстанції та судовий збір за розгляд апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- покликається на те, що у даній справі відповідач - Житомирський міський центр зайнятості не був орендарем нежитлового приміщення, а володів ним на праві оперативного управління. Житомирський міський центр зайнятості був користувачем нежитлового приміщення площею 270,8кв.м., і дане приміщення перебувало у його оперативному управлінні, що підтверджено копією свідоцтва про право власності на приміщення від 02.04.2001р.;

- вказує, що положення ч.1 ст.137 ГК України кореспондуються з нормами ч.1 ст.317, ч.4 ст.319 та ч.2 ст.320 ЦК України, тобто відповідач, в оперативному управлінні якого перебувало нежитлове приміщення, мав усі права та обов`язки власника приміщення, а отже саме він ніс тягар утримання вказаного майна, зокрема і в частині сплати внеску на користь позивача, так як мав права та обов`язки співвласника будинку;

- зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав відповідача орендарем приміщення та з урахуванням висновку Верховного Суду від 02.09.2020р., викладеного у справі №906/884/19, дійшов невірного висновку про безпідставність позовних вимог до орендаря. Такий висновок суду першої інстанції свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, закріплених у ч.ч.1, 2 ст.137 ГК України та ст.ст.317, 319, 320 ЦК України та неповноту дослідження матеріалів справи.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №906/922/20/5587/20 від 23.10.2020р. матеріали справи №906/922/20 витребувано з Господарського суду Житомирської області.

04.11.2020р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли справи №906/922/20.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2020р. апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. у справі №906/922/20 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідні докази, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі та заяву (клопотання) про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

Надалі, 23.11.2020р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" на виконання ухвали Північно - західного апеляційного господарського суду від 09.11.2020р. надійшла заява з додатками, зокрема, із платіжним дорученням від 18.11.2020р. №96 про сплату судового збору в сумі 3153,00грн., а також клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2020р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. у справі №906/922/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. у справі №906/922/20. Ухвалено розглянути апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. у справі №906/922/20 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Також, запропоновано учасникам справи подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

15.12.2020р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Житомирського міського центру зайнятості надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. у справі №906/922/20 залишити без змін. Зокрема, покликається на те, що рішенням виконкому Житомирської міської ради №203 від 29.08.2001р. Житомирському міського центру зайнятості передано в оперативне управління нежиле приміщення площею 270,8кв.м. в будинку №9 по вул.Київській м.Житомира, право комунальної власності залишилось за територіальною громадою м.Житомира. Дана інформація була занесена до реєстрової книги №103 сторінка 189 за реєстровим №186 інвентарна справа №7051 від 18.04.2001 р., центр зайнятості права власності на дане приміщення не набув.

Рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №684 від 27.07.2016р. "Про зняття з балансу багатоквартирних жилих будинків" п.5.1 знято з балансу КПВЖРЕП №8 Житомирської міської ради житловий будинок №9 по вул.Київській м.Житомира, окрім нежитлових приміщень, що перебувають у власності територіальної громади м.Житомира.

Враховуючи вище викладене, право комунальної власності нежилого приміщення площею 270,8кв.м. в будинку №9 по вул.Київській м.Житомира залишилось за територіальної громадою м.Житомира.

Центр зайнятості не був власником нежилого приміщення площею 270,8кв.м. в будинку №9 по вул.Київській м.Житомира, власником приміщення залишилась громада м.Житомира, а тому в даних правовідносинах не може виступати, як співвласник об`єднання, виключно на договірних засадах, інше Законом не передбачено.

Протягом перебування приміщення в оперативному управлінні центру зайнятості, центр зайнятості самостійно були укладені окремі договори з енергопостачальними компаніями на поставку теплової енергії, води та світла, вивезення сміття, прибирання в середині приміщення та прилеглої території навколо приміщення.

В період з 01.10.2016р. по 01.10.2018р. між центром зайнято та ОСББ "Бузок-9" будь-яких договірних зобов`язань не було, а тому будь які фінансові претензії будуються лише на надуманих мотивах і не мають законного підґрунтя.

Посилання в претензії представника ОСББ "Бузок - 9" на те, що Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (Закон) Житомирський МЦЗ мав сплачувати внески без укладання договору між співвласником/орендарем та ОСББ про сплату внесків не відповідає вимогам Закону.

Так, ст.6 вказаного Закону законодавцем визначено, об`єднання може бути створено лише власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (багатоквартирних будинках).

Отже, в даних правовідносинах, центр зайнятості відповідно до вимог Закону не є власником нежилого приміщення. Рішенням Житомирської міської ради дане приміщення було передано тільки в оперативне управління і в подальшому згідно рішення Житомирської міської ради передано шаховій школі, а не згідно рішення ОСББ "Бузок - 9".

Впродовж 2016р. - 2018р. центр зайнятості виступав ініціатором щодо укладання договору між центром зайнятості та ОСББ "Бузок-9", про що свідчать направлені листи які містяться в матеріалах справи, але зі сторони ОСББ "Бузок -9" така ініціатива була відсутня.

Враховуючи те, що до 01.10.2018р. будь-яких правовідносин визначених договором (правочином) оренди між центром зайнятості та ОСББ "Бузок - 9" не було, твердження в апеляційній скарзі, що центр зайнятості є боржником не відповідає дійсності і суперечить вимогам ЦК України.

Правовідносини про сплату орендної плати розпочались між центром зайнятості та ОСББ "Бузок - 9" тільки з 01.10.2018р. і виконані центром зайнятості повністю.

Третя особа не скористалася своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надала суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" створено 06.06.2016 р. та є власником і управителем житлового багатоквартирного будинку №9 по вул.Київська у м.Житомирі.

Зокрема, будинок перебуває в управлінні ОСББ "Бузок-9" з 30.09.2016 р. згідно акта приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс (а.с.6).

Також, територіальна громада м.Житомира в особі Житомирської міської ради є власником нежитлового приміщення у будинку №9 по вул.Київська у місті Житомирі загальною площею 270,8кв.м. відповідно до Свідоцтва про право власності на приміщення від 02.04.2001р. (а.с.8).

Вказане, нежитлове приміщення перебувало на балансі Житомирського міського центру зайнятості, що підтверджено листом виконкому Житомирської міської ради від 06.09.2016р. (а.с.20).

01.10.2018р. між Житомирським міським центром зайнятості та ОСББ "Бузок-9" (споживач) та ОСББ "Бузок-9" (ОСББ) укладено договір №1/ц/68 про участь у витратах на утримання приміщення і з 01.10.2018р. до 31.12.2019р. Житомирський міський центр зайнятості сплачував внески ОСББ "Бузок-9".

В подальшому, 16.05.2020р. ОСББ "Бузок-9" звернулося до Житомирського міського центру зайнятості з претензією про погашення заоргованості зі сплати внесків на утримання будинку. Прибудинкової території і спільного майна в розмірі 22530,56грн., який утворився за період з 01.10.2016р. до 30.09.2018р. (а.с.33-34).

Однак, у відповіді на претензію Житомирський міський центр зайнятості повідомив позивача про відсутність договору на утримання приміщення з ОСББ та зазначив про безпідставність вимоги про сплату заборгованості (а.с.35-36).

За вказаних обставин, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Житомирського міського центру зайнятості про стягнення 22530,56 грн. боргу зі сплати внесків на утримання та ремонт багатоквартирного будинку №9 по вул.Київська у м.Житомирі, який утворився у період з 01.10.2016р. по 01.10.2018р.. Також, просить стягнути 5000,00грн. витрат на правову допомогу та судовий збір.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 03.08.2020р. відкрито провадження у справі №906/922/20 за вказаною позовною заявою, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Житомирську міську раду.

20.08.2020р. до Господарського суду Житомирської області надійшов письмовий відзив №3708/08 від 18.08.2020р. на позовну заяву, в якому Житомирський міський центр зайнятості позов не визнав посилаючись на те, що за період з 2016 по 2019 рік позивач не надавав відповідачу будь-які послуги; відповідач не є власником нежилого приміщення площею 270,8кв.м. в будинку №9 по вул.Київській у м.Житомирі та не може виступати як співвласник об`єднання; відповідачем самостійно укладалися договори з компаніями на поставку теплової енергії, води, водовідведення, світла, вивезення сміття, прибирання в середині приміщення та прилеглої території навколо приміщення; в приміщенні встановлені індивідуальні облікові прилади; приміщення має окремий вхід з вулиці Київської; договір про оплату внесків на утримання, експлуатацію та ремонт багатоквартирного будинку та прилеглої території між сторонами не був укладений; рішенням виконкому Житомирської міської ради №1190 від 06.11.2019р. було припинено право відповідача на користування приміщенням.

Також, 25.08.2020р. до Господарського суду Житомирської області надійшла відповідь від 21.08.2020р. на відзив, в якій позивач заперечив щодо викладеного у відзиві та зазначив, що відповідач мав усі права та обов`язки власника приміщення, а отже ніс тягар утримання вказаного майна, зокрема і в частині сплати внеску на користь позивача, оскільки мав права та обов`язки співвласника будинку; співвласники сплачують в ОСББ не плату за житлово-комунальні послуги, а внески на відшкодування витрат на управління будинком; відповідач, як користувач приміщенням, зобов`язаний нести витрати на управління будинком та сплачувати на користь ОСББ встановлені рішеннями загальних зборів співвласників внески без укладення будь-яких договорів, оскільки такий обов`язок виникає із законодавчих актів.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. по справі №906/922/20 у задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення з даним позовом позивача до суду є те, що за період користування приміщенням з 01.10.2016р. по 01.10.2018р відповідач не сплачував внески на утримання будинку, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі - 22530,56грн.. Зокрема, 2 437,20грн. за період з 01.10.2016р. до 31.12.2016р.; 9965,44грн. за період з 01.01.2017р. до 31.12.2017р.; 7799, 04грн. за період з 01.01.2018р. до 01.10.2018р..

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (Закон №2866-III).

Згідно ст.1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Статтею 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" передбачено, що об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами; основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Зокрема, органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників (ч.ч.1, 2, 5 ст.10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку").

Відповідно до ч.9 ст.10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься, зокрема, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.

Згідно ч.1 ст.16 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання, зокрема, встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів.

У відповідності до п.1 розділу ІІ статуту ОСББ метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим статутом (а.с.37-42).

Відповідно до п.3 розділу ІІІ статуту, до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.

Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників (п. 11 розділу ІІІ статуту).

Згідно п.2 розділу IV статуту сплата встановлених загальним зборами об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами об`єднання, є обов`язковою для всіх співвласників. Порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного, ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами об`єднання відповідно до законодавства та статуту.

У відповідності до п.2 Розділу 5 Статуту ОСББ "Бузок-9" співвласник будинку зобов`язаний виконувати обов`язки, передбачені Статутом ОСББ і рішення загальних зборів (статутних органів).

Статтею 15 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", співвласник зобов`язаний, зокрема виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Обов`язок співвласників виконувати рішення зборів співвласників визначений і у частині 1 статті 7 Закону №417-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням загальних зборів співвласників ОСББ "Бузок-9" від 23.10.2016р., оформленим протоколом №3, було встановлено розмір внеску на утримання будинку Об`єднання - 3,00 грн. за 1 кв.м., який застосовувався з 01.10.2016р..

В подальшому, рішенням загальних зборів співвласників ОСББ "Бузок-9" від 03.08.2017р., оформленим протоколом №4, було збільшено розмір внеску на утримання будинку Об`єднання до 3,20грн. за 1 кв.м., який застосовувався з 01.09.2017р..

Також, рішенням загальних зборів співвласників ОСББ "Бузок-9" від 15.12.2018р., оформленим протоколом №6, було збільшено розмір внеску на утримання будинку Об`єднання до 6,00грн. за 1кв.м., який застосовується з 01.01.2019р. і до цього часу.

У відповідності до ч.1 ст.20 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

Частинами 1, 3 ст.23 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлено, що утримання і ремонт приміщень, які перебувають у власності, здійснюються відповідно до законодавства України. Внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.

Так, особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносини, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначаються Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (Закон №417-VIII), витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.

Отже, прийняті відповідно до статуту рішення загальних зборів об`єднання з питань управління багатоквартирним будинком є обов`язковими для усіх власників квартир (нежитлових приміщень) у багатоквартирному будинку, які одночасно є співвласниками спільного майна такого будинку та зобов`язані його утримувати в силу прямої норми ст.322 ЦК України та ч.2 ст.7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Враховуючи вище викладене слід дійти висновку, що рішення загальних зборів ОСББ "Бузок-9", у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком, є обов`язковими для Житомирської міської ради, як власника нежитлових приміщень по вул.Київькій, 9 у м.Житомир, який в силу прямої норми закону несе тягар утримання належного йому майна та зобов`язаний виконувати прийняті відповідно до статуту рішення ОСББ. При цьому у разі відмови співвласника сплачувати встановлені внески і платежі об`єднання має право звернутися до суду (ч.6 ст.13, ч.1 ст.17 №2866-III).

Водночас, стосовно відповідача (балансоутримувача вказаних приміщень) - Житомирського міського центру зайнятості, слід зазначити, що ч.4 ст.12 Закону №417-VIII передбачено також те, що зобов`язання зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень.

При цьому, як вбачається з правового висновку у подібних правовідносинах, який викладено в постанові Верховного Суду від 02.09.2020р. у справі №906/884/19, в якому суд касаційної інстанції вказав, що визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком, чинне законодавство не передбачає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав об`єднання співвласників, зокрема не встановлює для ОСББ права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна (ч.6 ст.13 Закону №2866-III).

З урахуванням приписів ст.511 ЦК України, прийняті відповідно до статуту рішення ОСББ є обов`язковими тільки для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для орендарів нерухомого майна.

Виходячи із загальних підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (ст.11 ЦК України), відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на управління будинком мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та ОСББ, або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна.

Тобто, обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі, встановленому рішенням ОСББ, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку.

Враховуючі вище викладене та досліджуючи наявні матеріали справи слід дійти висновку, що Житомирський міський центр зайнятості, не будучи власником нежитлового приміщення в будинку по вул.Київській,9 у м.Житомир, може бути зобов`язаний сплачувати внески на утримання орендованого ним приміщення тільки за умови, якщо такий обов`язок встановлений відповідним правочином (договором).

Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, позивач у справі неодноразово звертався листами до відповідача про виконання обов`язку зі сплати платежів з утримання будинку та прибудинкової території, між сторонами велася переписка щодо укладення договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, однак відповідний договір №1/ц/68 про участь у витратах на утримання приміщення між Житомирським міським центром зайнятості та ОСББ "Бузок-9" було укладено 01.10.2018р. (а.с.23-25), що також не заперечується сторонами.

При цьому доводи апеляційної скарги, стосовно того, що Житомирський міський центр зайнятості не був орендарем нежитлового приміщення площею 270,8кв.м., а володів ним на праві оперативного управління, а тому мав всі права та обов`язки власника приміщення до уваги колегії суддів не береться, оскільки право оперативного управління не є тотожним з правом власності на такі нежитлові приміщення.

Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Водночас, згідно зі статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно ст.325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Статтею 172 ЦК України передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У відповідності до ст.327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

За змістом пунктів 30, 31 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить, зокрема прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна, прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Наведені приписи законодавства дають підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив повноваження самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частин 5 і 8 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з частинами 1-3 ст.145 та частиною 4 ст.147 ГК України, майновий стан суб`єкта господарювання визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов`язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону. Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом. Правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону. Право власності та інші майнові права суб`єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу.

Таким чином, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради або їх виконавчі органи.

Частинами 1, 3 ст.137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Відповідно до наявного у матеріалах справи Свідоцтва про право власності на приміщення, виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 29.08.20201р №203, що об`єкт в цілому, який розташований в м.Житомирі по вул.Київській, 9 належить Територіальній громаді м.Житомира в особі міської ради, в оперативному управлінні міського центру зайнятості, на праві комунальної власності, що в цілому складається з приміщень загальною площею 270,8кв.м..

Отже враховуючи вище викладене слід дійти висновку, що за змістом положень ст.137 ГК України, статей 2, 172, 327 321, 392 ЦК України, статей 78, 145, 147 ГК України і ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" єдиним легітимним суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада в особі відповідної місцевої ради або їх виконавчі органи, але аж ніяк не Житомирський міський центр зайнятості, за яким власник лише закріпив комунальне майно на праві оперативного управління.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 22530,56грн. боргу зі сплати внесків на утримання та ремонт багатоквартирного будинку №9 по вул.Київська у м.Житомирі, який утворився у період з 01.10.2016р. по 01.10.2018р..

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду, що заявлений позов задоволенню не підлягає.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. по справі №906/922/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9" - без задоволення.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Бузок-9", м.Житомир залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 29.09.2020р. у справі №906/922/20 - без змін.

2. Справу №906/922/20 повернути до Господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "30" грудня 2020 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.