ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2020 р. Справа № 911/2627/20

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., за участю секретаря судового засідання Литовки А.С., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейрклім Україна»

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення 1692333,49 грн

за участю представників

позивача: Мазарюк С.С. - адвокат, ордер про надання правової допомоги серії КВ № 414279 від 06.10.2020;

відповідача: Грибець В.А. - предст. за дов. № 137/22 від 04.06.202.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Ейрклім Україна» (далі - позивач, ТОВ «Ейрклім Україна») з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - відповідач, ПАТ «Центренерго») про стягнення 1692333,49 грн, з яких: 1462202,40 грн основного боргу, 118096,86 грн пені, 102354,16 грн штрафу та 9680,07 грн 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю (поставку) товарів № 14/24 від 23.12.2019 у частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 12.10.2020.

Через канцелярію суду 09.10.2020 ПАТ «Центренерго» подано відзив на позовну заяву від 08.10.2020 № 10-4319, у якому відповідач не заперечує обставин наявної у нього заборгованості перед позивачем у сумі 1462202,40 грн. Однак відповідач зауважує на те, що позивач невірно визначив правові підстави для нарахування штрафу - ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, тоді як до грошових зобов`язань застосовується ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

Крім того відповідач, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», відсутність, на думку відповідача,негативних наслідків для позивача, враховуючи майновий стан відповідача, а також те, що порушення зобов`язання, на переконання відповідача, не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, просить суд відмовити у стягнення пені та штрафу в повному обсязі.

У підготовчому засіданні 12.10.2020 судом оголошувалась перерва до 09.11.2020.

На підставі ухвали Господарського суду Київської області від 09.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.11.2020.

Через канцелярію суду 23.11.2020 до початку розгляду справи по суті відповідачем подано доповнення до відзиву від 20.11.2020 № 10-5054. Так, відповідач, зокрема, зазначає, що позивачем невірно застосовані норми ст. 231 Господарського кодексу України щодо нарахування пені та не враховано, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовуються за допущення прострочення лише не грошового зобов`язання, водночас позивач нараховує пеню за прострочення грошового зобов`язання. Також відповідач зауважив, що позивач не врахував, що сторонами у договорі обумовлено пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ.

Крім того відповідач, керуючись ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, просить суд зменшити заявлену позивачем суму судових витрат на професійну правничу допомогу.

Через канцелярію суду 23.11.2020, до початку розгляду справи по суті, позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених ТОВ «Ейрклім Україна» витрат на професійну правничу допомогу.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів. Представники учасників справи виступили з заключним словом, посилаючись на обставини і докази досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Після виходу з нарадчої кімнати, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, 23.11.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між ПАТ «Центренерго»/Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» (покупець) та ТОВ «Ейрклім Україна» (постачальник) 23.12.2019 укладено договір № 14/24 про закупівлю (поставку) товарів (далі - Договір), відповідно до п. 1.1., 1.2. якого постачальник зобов`язується поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов Договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов Договору.

Пунктом 1.3. Договору обумовлено, що найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки га інші характеристики продукції зазначені в Додатку до Договору.

Ціною Договору є загальна сума цін на продукцію (вартість), що поставляється за даним Договором. Ціни на Продукцію визначаються в Додатку до Договору (п. 2.1., 2.2. Договору).

Згідно з п. 2.5. Договору розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів, на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку) передбаченому Додатком до договору.

За умовами п. 3.1. Договору постачальник здійснює поставку продукції за умовами згідно Додатку до Договору.

Приймання-передача продукції за цим Договором здійснюється сторонами на підставі «Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 № 11-6 зі змінами і доповненнями, «Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7 зі змінами і доповненнями, з урахуванням особливостей, передбачених даним Договором. В разі наявності розбіжностей між умовами Договору і Інструкціями П-6, П-7, перевага надається умовам Договору (п. 5.1. Договору).

У пункті 5.3. Договору сторони погодили, що датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін Акту приймання-передачі продукції.

Відповідно до п. 5.5. Договору право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця в момент, передбачений в п. 5.3. Договору.

Згідно з п. 13.1. Договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє протягом строку, зазначеного в Додатку до Договору.

У розділі 16 «Юридичні адреси, реквізити і підписи сторін» Договору, зокрема, зазначено, що ПАТ «Ценренерго» є юридичною особою та платником по Договору, Трипільська ТЕС ПАТ «Ценренерго» є отримувачем товарів по Договору (Трипільська ТЕС ПАТ «Ценренерго» є відокремленим підрозділом ПАТ «Ценренерго»).

Між сторонами підписано Додаток № 1 до Договору, який містить, зокрема, наступні умови:

- найменування, асортимент, кількість, ціна товару (продукції): Електричні побудові прилади (Кондиціонери в асортименті), надалі - Продукція. Код ДК 021:20-2 (пункт 1);

- загальна вартість продукції складає 2025678,00 грн, в т. ч. ПДВ - 337613,00 грн, сума без ПДВ - 1688065,00 грн (пункт 2);

- умови розрахунків: протягом 30 календарних днів з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі продукції, за умови своєчасної реєстрації постачальником податкової накладної/розрахунку коригування до накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, згідно чинного законодавства України (пункт 3);

- умови поставки: постачальник здійснює поставку продукції автомобільним транспортом на умовах поставки - DDP (Трипільська ТЕС) відповідно до правил «Інкотермс 2010» за такими реквізитами вантажоотримувача: вул. Промислова, 1, м. Українка, Обухівський р-н, Київська обл., 08720 (пункт 4);

- строк поставки: протягом 20 календарних днів з дати отримання постачальником письмової заявки від покупця (пункт 5);

- строк дії договору: з моменту укладення до 31.03.2020 (пункт 9);

- зміни до умов Договору вносяться шляхом укладання додаткової угоди до Договору з обов`язковим урахуванням вимог частини 4, 5 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (пункт 11.2).

Додатковою угодою № 1 від 24.01.2020 сторони внесли зміни до Договору, зокрема до п. 1 Додатку № 1 до Договору та змінили найменування продукції, яка підлягає поставці.

Додатковою угодою № 2 від 21.02.2020 до Договору сторони внесли зміни до п. 9 до Додатку № 1 до Договору та виклали його в наступній редакції: «строк дії Договору: з моменту укладання до 31.12.2020.».

Покупець звернувся до постачальника із заявкою за вих. № 08-1961 від 13.05.2020 на поставку обумовленого Договором обсягу продукції на загальну вартість 2025678,00 грн.

На виконання умов Договору постачальник передав, а покупець прийняв обумовлений Договором товар на загальну суму 2025678,00 грн з ПДВ, що підтверджується актами прийому-передачі: від 15.05.2020 на суму 1758438,00 грн та від 02.06.2020 на суму 267240,00 грн. Зазначені акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Покупцем здійснено часткову оплату вартості отриманого товару на суму 563475,60 грн, що підтверджується платіжним дорученням № t/1936 від 25.06.2020.

Як зазначає позивач, оскільки після 25.06.2020, всупереч умовам п. 3 Додатку № 1 до Договору, відповідач свої обов`язки щодо оплати поставленої продукції у повному обсязі у тридцятиденний строк не виконав, позивач 20.07.2020 адресовано відповідачеві претензію № 313, яка, зі слів позивача, була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором, ТОВ «Ейрклім Україна» звернулось до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 1462202,00 грн заборгованості за поставлений товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та параграфу 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом встановлено факт передачі позивачем відповідачу обумовленого Договором товару на загальну суму 2025678,00 грн. Зі свого боку відповідачем частково виконано обов`язок з оплати вартості отриманого товару та сплачено лише 563475,60 грн, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виник борг у сумі 1462202,00 грн.

Умовами п. 3 Додатку № 1 до Договору сторони обумовили, що розрахунки здійснюються протягом 30 календарних днів з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі продукції.

За актом прийому-передачі від 15.05.2020 строк оплати сплинув 14.06.2020, за актом прийому-передачі від 02.06.2020 - 02.07.2020.

Таким чином з наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається наявність у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, строк виконання якого настав і яке відповідачем у повному обсязі не виконане.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 1462202,00 грн, які не сплачені відповідачем станом на день розгляду спору, підлягають задоволенню в повному обсязі як обґрунтовано заявлені та підтверджені матеріалами справи.

Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати отриманої продукції, позивач заявив до стягнення з ПАТ «Ценренерго» 118096,86 грн пені, яка розрахована виходячи зі ставки у розмірі 0,1 відсотка від вартості товарів, а також 102354,16 грн штрафу, що становить сім відсотків від указаної вартості.

Як на підставу позовних вимог у цій частині позивач посилається на ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки відповідно до інформації, розміщеної на сайті Фонду державного майна України, ПАТ «Центренерго» є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

З наведених вище положень Господарського кодексу України вбачається, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

З аналізу положень ст. 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина 2 ст. 231 Господарського кодексу України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, штрафні санкції, передбачені абзацом третім ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Зважаючи на те, що вимоги позивача про стягнення семи відсотків штрафу за порушення грошового зобов`язання викладені з посиланням на частину 2 статті 231 Господарського кодексу України, яка передбачає відповідальність за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, а умовами договору не встановлено розміру штрафу за порушення виконання грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 102354,16 грн.

З наведених вище підстав суд також вважає необґрунтованим визначення позивачем розміру пені (0,1 відсотка) на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, яка є спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Судом встановлено, що умовами пункту 9.7. Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальникові неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

Позивачем здійснено нарахування пені наступним чином:

- на заборгованість у сумі 1758438,00 грн за період з 15.06.2020 по 25.06.2020;

- на заборгованість у сумі 1194962,40 грн за період з 26.06.2020 по 03.07.2020;

- на заборгованість у сумі 1462202,40 грн за період з 04.07.2020 по 02.09.2020.

Судом встановлено, що позивач, здійснюючи розрахунок пені, не врахував, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається у період часу, за який здійснюється стягнення пені та відсотків річних.

За допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга:Закон», здійснивши перерахунок пені в межах періодів, визначених позивачем, за виключенням дня фактичної оплати заборгованості, із застосуванням однієї облікової ставки НБУ, суд встановив, що загальна сума пені складає 19071,89 грн, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Крім того позивач також заявив до стягнення з відповідача 9680,07 грн 3% річних, які розраховано на заборгованість та за періоди, застосовані при розрахунку пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних в межах визначених позивачем періодів, за виключенням дня часткової оплати, суд встановив, що належними до стягнення з відповідача є 9535,93 грн 3% річних, у зв`язку з чим відповідні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд також зазначає, що посилання відповідача на пункт 8 розділу IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України, як на підставу для відмови позивачу в задоволенні вимог про стягнення пені, штрафу та 3% річних, відхиляється з огляду на те, що відповідач не є позичальником, а позивач не є банком, а отже на правовідносини сторін, які виникли за договором поставки та його неналежного виконання відповідачем не розповсюджуються положення, які передбачають у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

З огляду на викладене вище, а також те, що факт порушення відповідачем договірних зобов`язань судом встановлений і по суті останнім не спростований, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення: 1462202,40 грн заборгованості, 19071,89 грн пені та 9535,93 грн 3% річних.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд керується п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того позивач у прохальній частині позовної заяви просив суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

ТОВ «Ейрклім Україна» у позовній заяві, яка є першою заявою по суті спору, повідомлено суд, що орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу складає 35000,00 грн.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду:

- копію договору № 03-09-20 про надання правничої допомоги, укладеного 03.09.2020 між ТОВ «Ейрклім Україна» та Адвокатським бюро «Кутовой і партнери»;

- копію договору № 23-04-19 про співробітництво у сфері надання правової допомоги, укладений 23.04.2019 між Адвокатським бюро «Кутовой і партнери» та адвокатом Мазарюком Сергієм Сергійовичем;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6448/10, виданого 15.02.2018 Мазарюку С.С.; копію ордеру серії КВ № 414284 на надання правової допомоги адвокатом Мазарюком С.С., виданого 20.11.2020 Адвокатським бюро «Кутовой і партнери»;

- копію акта надання послуг № 1 від 20.11.2020, підписаного між Адвокатським бюро «Кутовой і партнери» та ТОВ «Ейрклім України», відповідно до якого вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 35000,00 грн, а саме: вивчення господарсько-правового договору разом із додатками до нього; вивчення нормативно-правового обгрунтування позовної заяви; складання позовної заяви та розрахунок штрафних санкцій; участь адвоката в судових засіданнях в Господарському суді Київської області;

- копію банківської виписки про перерахування 23.11.2020 ТОВ «Ейрклім Україна» на рахунок Адвокатського бюро «Кутовой і партнери» 35000,00 грн за юридичні послуги за договором № 03-09-20 від 03.09.2020.

Частиною 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 вказаної статті у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Заявляючи про зменшення заявленої позивачем суми витрат на професійну допомогу, відповідач посилався на те, що договір № 14/24 від 23.12.2019 укладений в результаті відкритих торгів, всі необхідні документи для розгляду можливих розбіжностей були в наявності у сторін та необхідності у їх витребуванні не виникло. Відповідач не заперечував проти наявності у нього заборгованості. На думку відповідача, робота з надання правової допомоги зводилась до написання претензії на адресу боржника, а також до написання позовної заяви без складної фабули і математичних розрахунків.

Суд, оцінюючи обґрунтованість клопотання позивача, заперечення відповідача в контексті положення п. 4 ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, вважає, що заявлена сума є необгрунтованою. Суд погоджується з доводами відповідача про неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з необхідним обсягом такої допомоги у суді, часом, витраченим на надання таких послуг (незначна складність справи, розрахунки є нескладними, незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, тривалість судових засідань).

Керуючись принципом змагальності, з огляду на те, що витрати у сумі 35000,00 грн є неспівмірними, на чому наполягає відповідач, із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, суд дійшов висновку про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України до 10000,00грн.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати позивача, понесені на правову допомогу адвоката в розмірі 10000,00 грн покладаються на сторони пропорційно задоволених вимог та з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 8809,20 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 129, 237, 238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська обл., Обухівський р-н, смт Козин, вул. Рудиківська, буд. 49; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейрклім Україна» (02225, м. Київ, вул. Бальзака, буд. 6, квартира 203; ): 1462202 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі двісті дві) грн 40 коп. заборгованості, 19071 (дев`ятнадцять тисяч сімдесят одну) грн 89 коп. пені, 9535 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять п`ять) грн 93 коп. 3% річних, 22362 (двадцять дві тисячі триста шістдесят дві) грн 15 коп. судового збору та 8809 (вісім тисяч вісімсот дев`ять) грн 20 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.01.2021.

Суддя О.В. Щоткін