ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 справа № 914/170/20

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Прокопів І.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області, м.Дрогобич Львівська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал», м.Трускавець Львівська область

про визнання договору №1306 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. укладеним на умовах редакції Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області щодо спірних пунктів 2.1.3., 2.1.6., 3.1., 3.2.3., 6.4.9., 7.2., 7.3., 7.4., 7.5., 7.6., 7.7., 7.8., 8.1.3., 8.3.

За участю представників:

від позивача: Іванців Р.Б. адвокат (ордер на надання правничої допомоги серія ЛВ №052458 від 09.12.2020 р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1063 від 21.12.2013 р.);

від відповідача: Авдєєнко В.В. адвокат (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ №000874 від 21.02.2018 р.; довіреність б/н від 30.03.2020 р.).

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал» про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал» прийняти та укласти спірні пункти 2.1.3., 2.1.6., 3.1., 3.2.3., 6.4.9., 7.2., 7.3., 7.4., 7.5., 7.6., 7.7., 7.8., 8.1.3., 8.3. договору №1306 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. у редакції Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Ухвалою від 26.08.2020 р. суд постановив прийняти до розгляду заяву представника позивача про зміну предмета позову та здійснювати розгляд справи з урахуванням позовних вимог викладених у вказаній заяві, а саме визнати договір №1306 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. укладеним на умовах редакції Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області щодо спірних пунктів 2.1.3., 2.1.6., 3.1., 3.2.3, 6.4.9., 7.2., 7.3., 7.4., 7.5., 7.6., 7.7., 7.8., 8.1.3., 8.3.

Ухвалою суду від 23.09.2020 р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 28.10.2020 р.

В судовому засіданні 28.10.2020 р. оголошено перерву до 23.11.20202 р.

В судовому засіданні 23.11.20202 р. оголошено перерву до 09.12.2020 р.

Представник позивача судове засідання для розгляду справи по суті 09.12.2020 р. з`явився, позовні вимоги згідно заяви про зміну предмету позову підтримав, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання для розгляду справи по суті 09.12.2020 р. з`явився, проти позовних вимог згідно заяви про зміну предмету позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві, з врахуванням заперечень на відповідь на відзив.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 09.12.2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 23.12. 2019 р. відповідач отримав два примірники проєкту договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. Вказаний договір з боку відповідача підписаний з протоколом розбіжностей та поданий на розгляду позивачу 30.12.2019 р.

Позивач розглянув протокол розбіжностей, на спільній нараді складено та підписано протокол узгодження розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 03.01.2020 р., відповідно до якого пункти 2.1.11, 2.2.3 договору затверджено в редакціях позивача, п.8.5. договору затверджено в редакції відповідача, п.8.2. договору затверджено в новій редакції, а розбіжності, що залишились неврегульованими щодо пунктів 2.1.3, 2.1.6, 3.1., 3.2.3, 6.4.9, 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3, 8.3 договору вирішили передати на розгляд до суду.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає наступне:

1). КП «Дрогобичводоканал» проводить господарську діяльність з централізованого водопостачаня та водовідведення, що є єдиним джерелом доходів позивача;

2) отримані від здійснення господарської діяльності кошти використовуються для надання споживачам послуг, сплати податків, оплати електропостачання, закупівлю пального, матеріалів для проведення ремонтних робіт, оплату праці персоналу;

3) введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р., який набрав чинності 10.12.2017 р. З посиланням на п. 5 ч. 1 ст. 8 та ч. 4 ст. 26 цього Закону, КП «Дрогобичводоканал» доводить, що є виконавцем комунальної послуги та наділений правом обмежити (припинити) надання відповідної комунальної послуги її споживачу - ТОВ «Трускавецький водоканал». Позивач пояснює, що аналогічне право виконавця на припинення надання комунальних послуг споживачу у разі непогашення у повному обсязі заборгованості за раніше спожиті послуги, передбачено п.п. 6 п. 41 Постанови Кабінету Мінстрів України № 690 від 05.07.2019 р. «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення»;

4) КП «Дрогобичводоканал» вважає аргументом на підтвердження вказаних раніше доводів, наявність у відповідача альтернативного джерела водопостачання на питному водосховищі р. Воротище.

Посилаючись на положення Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008 р. № 190, п.41 постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 р. № 690 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення», Закон України «Житлово-комунальні послуги», ст.ст. 179, 181 ГК України, позивач просить визнати договір №1306 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. укладеним на умовах редакції Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області щодо спірних пунктів 2.1.3., 2.1.6., 3.1., 3.2.3, 6.4.9., 7.2., 7.3., 7.4., 7.5., 7.6., 7.7., 7.8., 8.1.3., 8.3.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві з врахуванням відповіді на відзив. Зокрема зазначив наступне.

Наведені доводи позивача є помилковими, вчинені за неправильної оцінки спірних правовідносин. Вимоги п. 5 ч. 1 ст. 8 та ч. 4 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п.п. 6 п.41 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 р. № 690 не поширюються на відносини сторін спору.

Відповідно до абз. 2 п.7.2. проекту договору в редакції позивача, обмеження (припинення) надання послуг здійснюється виробником відповідно до ч.4 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Пункт 4 цієї статті надає виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу електричної енергії та природного газу) право обмежити (припинити) надання відповідної комунальної послуги її споживачу незалежно від обраної моделі організації договірних відносин у разі непогашення в повному обсязі заборгованості за спожиті комунальні послуги протягом 30 днів з дня отримання споживачем попередження від виконавця.

В розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач є виконавцем комунальної послуги, а не споживачем. Відповідач не відповідає жодному визначенню споживача.

З абз. 2 ч.4 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» випливає, що позивач не надає відповідачу житлово-комунальні послуги в розумінні вказаного Закону, відповідно він не може застосовуватись до правовідносин сторін.

Посилання позивача на своє право щодо припинення надання комунальних послуг споживачу у разі непогашення у повному обсязі заборгованості за раніше спожиті послуги, передбачено п.п. 6 п. 41 Постанови Кабінету Міністрів України № 690 від 05.07.2019 р. «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення» на думку відповідача є помилковим.

Посилаючись на п.1 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач звертає увагу суду на той факт, що ТОВ «Трускавецький водоканал» не є споживачем послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а являється виконавцем комунальної послуги - суб`єктом господарювання, що надає комунальні послуги споживачам.

Посилаючись на положення ч.1 ст.1 Закону України «Про питну воду» відповідач зазначає, що він отримує послуги з постачання холодної води не для задоволення власних потреб, а для надання послуг жителям м. Трускавця. Відповідач має на балансі системи побутової і дощової каналізації, забезпечує функціонування цих систем для безперешкодного скидання стічних вод абонентами м. Трускавця. Серед споживачів послуг з водовідведення значну частку складає населення. Таким чином позивач і відповідач здійснюють господарську діяльність із забезпечення населення м.Трускавця комунальними послугами - з водопостачання та водовідведення, а припинення чи обмеження його водопостачання призведе до зупинення або обмеження водопостачання населення м. Трускавця.

Відповідно до п.3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630 встановлено, що послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

В контексті викладеного відповідач звертає увагу суду, що вказана стаття не містить положень щодо можливості припинення надання комунальних послуг у випадку не виконання або неналежного виконання умов договору, щодо оплати наданих виробником комунальних послуг.

Враховуючи те, що відповідач у даному випадку є виконавцем послуг, а на населення право водоканалу на відключення від мережі водопроводу та каналізації не поширюється, запропоновані позивачем пункти 6.4.9, 7.2., 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, та 8.1.3 договору суперечать вимогам Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Закону України « Про житлово-комунальні послуги».

Позивачем не надано жодного доказу включення відповідача до переліку споживачів, на яких поширюється обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні та мінімального рівня обмеження постачання.

Щодо посилання позивача на наявність у відповідача альтернативного джерела водопостачання на питному водосховищі р. Воротище, на думку відповідача, не є підставою для припинення водопостачання та не змінює статусу відповідача з виконавця на споживача. Водопостачання м. Трускавця здійснюється з двох джерел: питна вода, яку постачає позивач та вода з власного водозабору відповідача - питного водосховища р. Воротище. Цей водозабір є поверхневим, а його експлуатація не стабільна, залежить від погодніх факторів. Внаслідок опадів або вітру, очисні споруди відповідача не дозволяють очистити воду до встановлених нормативів, через що водозабір виходить з експлуатації відповідача. Таким чином, єдиним джерелом питної води залишається питна вода позивача.

Пропозиція позивача, викладена у протоколі розбіжностей до договору, щодо необхідності закріплення у п.2.1.3 договору зобов`язання позивача підримувати в резервуарі №3 рівень води не менше 1,5 м. за умови, що відповідач не перевищує обсягів відбору води, передбачених в п.3.1 цього договору суперечить ДБН В.2.5-74:2013 та може мати наслідком перебої у роботі водовідводу від резервуару чистої води в напрямку м. Трускавця.

Відповідач не володіє двома резервуарами питної води об`ємом по 1 тис.м.куб. Інші, на які вказує позивач, не можуть використовуватись для забезпечення запасу води через те, що два резервуари по 0,25 тис. м.куб. та водонапірна башта об`ємом 0,5 тис. м.куб. безпосередньо приймають участь в технологічному процесі водопідготовки з власного водозабору відповідача. Резервуар «Колиба» об`ємом 10 тис. м. куб. передбачений для забезпечення водопостачання та для регулювання тиску виключно нагірної частини м.Трускавця. Позивачу відомо, що власний водозабір відповідача є поверхневим водозабором, експлуатація якого не стабільна і залежить від погодних факторів, на відміну від підземного водозабору позивача.

Позивач вперше хоче закріпити в договорі норму щодо добового обсягу споживання. При цьому збільшення об`єму води не гарантується, а зменшення відбору фоди суб`єктом призводить до застосування до нього штрафних санкцій. У попередні роки така умова договору була відсутня, а позивач забезпечував подачу води відповідачу в межах потреби останнього.

Відповідач зазначає, що встановлюючи відповідальність за неспожиття відповідачем заявленого обсягу надання послуг, виробник намагається захистити себе від зловживань щодо впливу на розмір тарифу з боку споживача.

Враховуючи, що відповідач отримує послуги з постачання холодної води не для задоволення власних потреб, а для надання послуг жителям м. Трускавця, відтак відбір прогнозованого обсягу водопостачання не залежить від волі останнього.

Посилання позивача на те, що встановлення у п. 8.3 договору майнової неустойки буде стимулювати відповідача до повного виконання взятих на себе зобов`язань є помилковим.

Відповідач звертає увагу суду на те, що редакція позивача п. 8.3 договору передбачає не пеню, а штраф. З урахуванням того, що відбір прогнозованого обсягу послуг не залежить від волі відповідача посилання позивача на те, що встановлення цього штрафу стимулюватиме ТОВ «Трускавецький водоканал» відібрати увесь обсяг його послуг є помилковим. Встановлюючи такий пункт договору позивач фактично намагається отримати від відповідача оплату ненаданих йому послуг, що суперечить п. 24 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, яким передбачено обов`язок оплати лише за фактично спожиті послуги.

Позивач займаючи монопольне становище на ринку водопостачання та водовідведення, повинен забезпечувати надання послуг водопостачання та водовідведення на недискримінаційній основі, закріплення в договорі норми щодо штрафу за не отримання його послуг у запланованому обсязі, за відсутності такого положення в чинному законодавстві та в Правилах надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідач вважає неправомірним.

Враховуючи вищенаведені заперечення відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Обставини встановлені судом.

Позивач займає монопольне становище на ринку водопостачання та водовідведення та надає послуги водопостачання та водовідведення відповідачу.

23.12.2019 р. відповідач отримав два примірники проекту договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. (далі - договір).

Вказаний договір підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей та поданий на розгляд позивачу 30.12.2019 р.

На виконання вимог ч. 5 ст. 181 ГК України позивач розглянув протокол розбіжностей і для їх врегулювання сторони провели спільну нараду з обговорення протоколу розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання і централізованого водовідведення від 01.01.2020 р.

За результатами наради сторонами 03.01.2020 р. складено та підписано протокол узгодження розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від відповідно до якого, п. 2.1.11, п.2.2.3 договору було затверджено в редакціях позивача, п. 8.5 договору затверджено в редакції відповідача, п. 8.2 договору затверджено в новій редакції, а розбіжності, що залишилися неврегульованими відносно пунктів 2.1.3, 2.1.6, 3.1, 3.2.3, 6.4.9, 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3, 8.3 договору сторони погодили передати до суду.

Пункт 2.1.3 договору в редакції позивача (виробника згідно договору) має наступний зміст: виробник підтримує рівень води в резервуарі № з ( додаток № 1), що є на межі розмежування, не нижче 1,5 м. за умови, що суб`єкт не перевищує обсягів відбору води, передбачених в п. 3.1. цього договору.

Пункт 2.1.3 договору в редакції відповідача має наступний зміст: виробник підтримує об`єм води в резервуарі №3 (додаток №1), що є на межі розмежування відповідно до п.13.1 ДБН 8.2.5-74:2013.

Пункт 2.1.6 договору в редакції позивача наступний: на час ліквідації аварій на трубопроводах централізованої системи водопостачання суб`єкт зобов`язаний мати запас води на 30 год. ( п. 12.4.ДБН 13.2.5.-74:2013).

Відповідач пропонує повністю вилучити п.2.1.6 договору.

Пункт 3.1 договору в редакції позивача наступного змісту: централізоване водопостачання: обсяг (договірна величина) наданих послуг централізованого водопостачання становить 2 460,0 тис. м3/рік, 6721 тис. м3/доба; максимальний відбір до 700 м3/год.

Пункт 3.1 договору в редакції відповідача наступного змісту: централізоване водопостачання: обсяг наданих послуг централізованого водопостачання становить 2 460,0 тис. м3 в рік. Максимальний відбір до 700 м3/год.

Пункт 3.2.3 договору в редакції позивача наступного змісту: сумарний обсяг стічних вод розраховується V=V1+V2 та складає 3 192,1 тис. м3 на рік, максимальний обсяг стічних вод 8,721 тис. м3 на добу.

Пункт 3.2.3 договору в редакції відповідача наступного змісту: сумарний обсяг стічних вод розраховується V=V1+V2 та складає 3 192,1 тис. м3 на рік.

Пункт 6.4.9 договору в редакції позивача наступного змісту: обмежити/зупинити надання комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі в порядку і у строки, встановлені законом та договором, крім випадків, коли якість та/або кількість таких послуг не відповідають умовам договору.

Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 6.4.9 договору.

Пункт 7.2 договору в редакції позивача наступного змісту: виробник має право обмежити (припинити) надання послуги суб`єкту у разі непогашений в повному обсязі заборгованості за спожиті послуги протягом 10 днів з дня отримання суб`єктом попередження від виробника.

Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 7.2 договору.

Пункт 7.3 договору в редакції позивача наступного змісту: для обмеження (припинення) надання відповідної послуги суб`єкту (у разі непогашення в повному обсязі заборгованості за спожиті послуги) виробник надсилає суб`єкту попередження про те, що у разі непогашення ним заборгованості за спожиті послуги протягом 10 днів з дня отримання попередження надання йому послуги може бути припинено. Таке попередження надсилається суб`єкту не раніше наступного робочого дня після закінчення граничного строку оплати послуги, визначеного договором, попередження надсилається суб`єкту рекомендованим листом (з повідомленням про вручення) або шляхом вручення повідомлення суб`єкту особисто під розписку.

Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 7.3 договору.

Пункт 7.4 договору в редакції позивача наступного змісту: у разі непогашення суб`єктом заборгованості протягом 10 днів з дня отримання попередження виробник має право обмежити (припинити) надання послуг суб`єкту.

Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 7.4 договору.

Пункт 7.5 договору в редакції позивача наступного змісту: відмова суб`єкта надати доступ виробнику комунальної послуги до належних суб`єкту приміщень у випадках, передбачених ч.1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є підставою для припинення надання суб`єкту комунальної послуги. Після надання суб`єктом такого доступу надання послуги відновлюється.

Відповідач пропонує пункт 7.5 договору вилучити повністю.

Пункт 7.6 договору в редакції позивача наступного змісту: обмеження (припинення) надання послуги не є підставою для розірвання договору.

Відповідач пропонує пункт 7.6 договору вилучити повністю.

Пункт 7.7 договору в редакції позивача наступного змісту: надання послуги відновлюється у повному обсязі протягом наступного дня з дати повного погашення заборгованості за фактично спожиті послуги чи з дати укладення угоди про реструктуризацію такої заборгованості та витрат виробника, пов`язаних з обмеженням (припиненням) та відновленням надання послуг суб`єкту.

Відповідач пропонує пункт 7.7 договору вилучити повністю.

Пункт 7.8 договору в редакції позивача наступного змісту: витрати виробника, пов`язані з обмеженням (припиненням) та відновленням надання послуг суб`єкту, підлягають відшкодування за рахунок суб`єкта відповідно до кошторису витрат на відновлення надання послуги, складної виробником.

Відповідач пропонує пункт 7.8 договору вилучити повністю.

Пункт 8.1.3 договору в редакції позивача наступного змісту: несплати платежів за послуги, шляхом обмеження (припинення) надання послуги.

Пункт 8.1.3 договору в редакції відповідача наступного змісту: несплати платежів за послуги.

Пункт 8.3 договору в редакції позивача наступного змісту: за порушення зобов`язань, передбачених розділом 3 «Обсяги надання послуг» цього договору (а саме - отримати заявлений обсяг (договірну величину) послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, суб`єкт зобов`язаний сплатити на корить виробника майнову неустойку, яка обчислюється в розмірі 100% (сто відсотків) від кількості недоотриманих послуг. Майнова неустойка відповідно до цього розділу договору та норм ч.1. ст.549, ч. 1. ст.551 Цивільного Кодексу України сплачується у грошовій формі, тобто у формі вартості недоотриманих послуг в межах обсягу (договірної величини) наданих послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, передбачених розділом 3 договору.

Відповідач пропонує пункт 8.3 договору вилучити повністю.

Посилаючись на положення Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008 р. № 190, постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 р. № 690 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення», Закон України «Житлово-комунальні послуги», ст.ст. 179, 181 ГК України, позивач просить визнати договір №1306 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. укладеним на умовах редакції Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області щодо спірних пунктів 2.1.3., 2.1.6., 3.1., 3.2.3, 6.4.9., 7.2., 7.3., 7.4., 7.5., 7.6., 7.7., 7.8., 8.1.3., 8.3.

Висновки суду.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Порядок укладення господарських договорів врегульовано ст.181 ГК України.

Так згідно ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

23.12.2019 р. відповідач отримав два примірники проекту договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. (далі - договір).

Вказаний договір підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей та поданий на розгляд позивачу 30.12.2019 р.

На виконання вимог ч. 5 ст. 181 ГК України позивач розглянув протокол розбіжностей та для врегулювання розбіжностей сторони провели спільну нараду з обговорення протоколу розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання і централізованого водовідведення.

За результатами наради сторонами складено та підписано протокол узгодження розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 03.01.2020 р., відповідно до якого, п. 2.1.11, п.2.2.3 договору було затверджено в редакціях позивача, п. 8.5 договору затверджено в редакції відповідача, п. 8.2 договору затверджено в новій редакції, а розбіжності, що залишилися неврегульованими відносно пунктів 2.1.3, 2.1.6, 3.1, 3.2.3, 6.4.9, 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3, 8.3 сторони вирішили передати їх на розгляд до суду.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Вказаний Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Пунктами 2, 5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено терміни виконавець комунальної послуги та житлово-комунальні послуги.

Так, згідно п.2 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Згідно п.2 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Стаття 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлює, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають в процесі надання споживачам послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Суб`єктами вказаних відносин є споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг.

Пункти 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначають термін споживача, який може бути індивідуальним, або колективним.

Так, згідно п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

На думку суду, в контексті Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач є виконавцем комунальної послуги, а не споживачем. Відповідач не відповідає жодному визначенню споживача.

Отже Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не регулює відносини між суб`єктами господарювання виконавцями послуг.

Водночас, господарська діяльність з централізованого водопостачання і водовідведення є об`єктом правового регулювання Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення».

Статтею 2 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» передбачено, що дія цього Закону поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста питною водою шляхом централізованого питного водопостачання, надають послуги з водовідведення.

Згідно ст. 5 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» об`єктами правового регулювання у сфері питної води та пигного водопостачання є суспільні відносини з питань господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення.

Таким чином сфера застосування цього Закону поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що забезпечують міста питною водою. В тому числі у правовідносинах, які виникають між підприємствами питного водопостачання та водовідведення.

Статтею 1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» визначено терміни.

Підприємство питного водопостачання - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів централізованого питного водопостачання, забезпечує населення питною водою за допомогою пунктів розливу (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв) підготовки питної води та/або виробництво фасованої питної води.

Підприємство централізованого водовідведення суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів/систем централізованого водовідведення.

Централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення стічних вод за допомогою системи централізованого водовідведення.

Отже, в контексті Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» відповідач є підприємством централізованого водопостачання та водовідведення, яке здійснює господарську діяльність із забезпечення споживачів м.Трускавця питною водою та відведення стічних вод за допомогою систем централізованого питного водопостачання та водовідведення.

Відтак, вирішуючи питання чи відповідач в розумінні Законів України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», «Про житлово-комунальні послуги» є споживачем житлово-комунальних послуг, юридична сила Закону є вищою ніж в Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення на який покликається позивач.

У випадку суперечності закону та нормативно правового акту слід застосовувати саме закон, а не нормативно правовий акт. При цьому суперечність полягає у тому, що за визначенням Закону України «Про житлово комунальні послуги» та Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» відповідач є підприємством питного водопостачання та водовідведення - (виконавцем комунальної послуги), що суперечить визначенню споживача ліцензіата, який придбаває воду для подальшої її реалізації споживачам, яке викладене в Порядку формування тарифів.

Твердження позивача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» у зв`язку з прийняттям більш новішого - змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», які введено в дію 01.05.2019 р. є безпідставним з огляду на наступне.

Зміни до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» введено в дію аналогічно 01.05.2019 р. Тобто вказані закони не є взаємовиключними та регулюють різні правовідносини.

Враховуючи те, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не регулює відносини між сторонами вказаного спору, потрібно зазначити, що спеціальним Законом сфера дії якого поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що забезпечують міста питною водою є Закон України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення».

Слід зазначити, що в тексті спірного договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. вказано, що сторони серед іншого керуються вимогами Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення». При цьому відповідач визначений не споживачем комунальних послуг, а суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення.

Відтак, оскільки Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» передбачено право підприємства питного водопостачання та водовідведення - позивача, лише обмежити питне водопостачання до рівня екологічної броні, запропоновані позивачем пункти 6.4.9, 7.2, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8., 8.1.3 суперечать вимогам ст.23 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання га водовідведення».

Абзац 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначає, що обмеження (припинення) надання відповідної комунальної послуги здійснюється виконавцем у присутності представника особи, яка здійснює технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, а також управителя або посадової особи чи працівника об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, якщо управління багатоквартирним будинком здійснюється відповідно управителем або об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку.

На думку суду, посилання позивача на право припинення надання комунальних послуг відповідачу у разі непогашення у повному обсязі заборгованості за раніше спожиті послуги, передбачене п.п. 6 п. 41 Постанови Кабінету міністрів України № 690 від 05.07.2019 р. «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення» є також помилковим.

Так, відповідно до п.1 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримувати послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - послуги), а також визначеною власником (співвласниками) особою, що здійснює розподіл обсягів послуг.

Як зазначалось вище, терміни колективного та індивідуального споживача визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» і не застосовуються до відповідача.

Крім того, ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Слід зазначити, що відповідач є виконавцем комунальної послуги - суб`єктом господарювання, що надає комунальні послуги споживачам згідно п. 2 .ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про питну воду», споживач питної води - юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення питних фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб.

Питне постачання це діяльність, пов`язана з виробництвом, транспортуванням та постачанням питної води споживачам питної води, охороною джерел та систем питного водопостачання.

Підприємство питного водопостачання - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів централізованого питного водопостачання, забезпечує населення питною водою за допомогою пунктів розливу (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв) підготовки питної води та/або виробництво фасованої питної води.

Відповідач отримує послуги з постачання холодної води не для задоволення власних потреб, а для надання послуг жителям м.Трускавця. Відповідач має на балансі системи побутової і дощової каналізації, забезпечує функціонування цих систем для безперешкодного скидання стічних вод абонентами м.Трускавця. Серед споживачів послуг з водовідведення значну частку складає населення. Таким чином позивач і відповідач здійснюють господарську діяльність із забезпечення населення м.Трускавця комунальними послугами - з водопостачання та водовідведення, а припинення чи обмеження його водопостачання призведе до зупинення або обмеження водопостачання населення м.Трускавця, що є неприпустимим.

Позивач не заперечує що надає відповідачу послуги централізованого водопостачання та водовідведення, які в подальшому реалізуються споживачам м. Трускавця.

Пунктом 3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630 встановлено, що послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказана стаття Закону не містить положень щодо можливості припинення надання комунальних послуг у випадку не виконання або неналежного виконання умов договору, щодо оплати наданих виробником комунальних послуг.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою регулює Закону України «Про питну воду та питне водопостачання».

Згідно ст. 6 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» державна політика у сфері питної води та питного водопостачання будується, зокрема на принципі гарантованого першочергового забезпечення питною водою населення для забезпечення питних, фізіологічних, санітарно-гігієнічних та побутових потреб.

Як позивач, так і відповідач здійснюють господарську діяльність із забезпечення населення м. Трускавця комунальними послугами з водопостачання та водовідведення. Відповідач є виконавцем послуги з водовідведення для споживачів м.Трускавця. Вказана обставина встановлена рішенням Господарського суду Львівської області від 05.06.2013р. залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.10.2013 р. у справі №914/1123/13 та постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2014 р.

Слід зазначити, що пункти 6.4.9, 7.2., 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3 договору в редакції КП «Дрогобичводоканал» не відповідають вимогам ст.ст. 16-1, 22 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» та Порядку обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №119 від 08.02.2006 р.

Відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» з метою запобігання виникненню надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру через припинення питного водопостачання споживачам (крім населення) у разі несплати або внесення не в повному обсязі плати за використану ними питну воду встановлюється екологічна броня питного водопостачання.

Статтею 22 вказаного Закону передбачено, що у разі у разі внесення не в повному обсязі плати за використану питну воду виробник може обмежувати власне використання питної води до рівня екологічної броні питного водопостачання.

Пункт 1 Порядку обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні, встановлено, що цей порядок визначає механізм обмеження питного водопостачання для споживачів (крім населення), які не внесли у встановлені строки або внесли не в повному обсязі плату за використану ними питну воду, до рівня екологічної броні - мінімального рівня використання питної води з метою запобігання виникненню надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що перелік споживачів, на який поширюється обмеження, складається регіональними комісіями з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій за погодженням з територіальними органами Мінприроди та МНС. До переліку включаються споживачі, об`єкти яких відповідно до законодавства належать до категорії потенційно небезпечних об`єктів та об`єктів підвищеної небезпеки.

Перелік затверджується Радою міністрів АР Крим, обласними, Київською та Севастопольскою міськими держадміністраціями на один календарний рік і на 1 січня поточного року доводиться до підприємств питного водопостачання.

В контексті викладеного суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу включення відповідача до переліку споживачів, на яких поширюється обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні та мінімального рівня обмеження постачання.

Таким чином, оскільки Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» передбачено право підприємства питного водопостачання та водовідведення - позивача, лише обмежити питне водопостачання до рівня екологічної броні, запропоновані позивачем пункти 6.4.9, 7.2, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8., 8.1.3 суперечать вимогам ст.23 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання га водовідведення».

Щодо посилання позивача на наявність у відповідача альтернативного джерела водопостачання на питному водосховищі р. Воротище слід зазначити, що наявність вказаного альтернативного джерела не породжує право позивача на припинення водопостачання та не змінює статус відповідача з виконавця на споживача.

Водопостачання міста Трускавця здійснюється з двох джерел: питна вода, яку постачає позивач та вода з власного водозабору відповідача - питного водосховища р. Воротище. Цей водозабір є поверхневим, а його експлуатація не стабільна та залежить від погодніх умов. Внаслідок опадів або вітру, очисні споруди відповідача не дозволяють очистити воду до встановлених нормативів, через що водозабір виходить з експлуатації відповідача. Таким чином, єдиним джерелом питної води залишається питна вода позивача.

Щодо розбіжностей по п.2.1.3 договору.

В редакції позивача п.2.1.3 договору має наступний зміст: виробник підтримує рівень води в резервуарі №3 (додаток №1), що є на межі розмежування, не нижче 1.5 м. за умови, що суб`єкт не перевищує обсягів відбору води, передбачених в п.3.1 цього договору. Відповідач згідно протоколу розбіжностей запропонував викласти п.2.1.3 наступним чином: виробник підтримує об єкт води в резервуарі № 3 (додаток №1), що є на меж і розмежування відповідно до п.13.1 ДБН В.2.5-74:2013.

Резервуар № 3 об`ємом води 10 тис м куб. є власністю відповідача, що не заперечується позивачем. Наповнення резервуару водою здійснює виключно позивач. В п.8 преамбулі проекту договору в редакції позивача вказано, що він укладений в т.ч. на підставі ДБН В.2.5-74:2013 «Водопостачання. Зовнішні мережі та споруди».

Так, відповідно до п.13.1 ДБН В.2.5-74:2013 «Водопостачання. Зовнішні мережі та споруди» резервуари в системах водопостачання в залежності від призначення повинні включати регулюючий, пожежний, аварійних і контактний об`єми води. Вказаний об`єм води (крім контактного) забезпечує позивач.

На замовлення відповідача розроблена «Проектна пропозиція по цілодобовому безперебійному комернційному відбору води з резервуару чистої води № 3 «Доброгостів», де відповідно до ДБН В.2.5-74:2013 розраховані зазначені вище об`єми води, які складають: регулюючий 1994 м3, пожежний - 540 м3, аварійний - 4340 м3. Загалом - 6874 м3, що відповідає рівню води в резервуарі 3,46 м.

При розрахунку аварійного об`єму води не враховано необхідність дезінфекції трубопроводів після ліквідації аварій. За таких умов вимога до об`єму води в резервуарі перевищила б об`єм самого резервуару, що свідчить про необхідність в майбутньому будівництва ще одного резервуару чистої води. Також при проведенні досліджень виявлено, що водовід від резервуару чистої води в напрямку м.Трускавця має сифонний тип, для безаварійної роботи якого необхідно підтримувати рівень води в резервуарі не менше 1,77м.

Таким чином, пропозиція позивача, викладена у протоколі розбіжностей до договору, щодо необхідності закріплення у п.2.1.3 договору про зобов`язання позивача підримувати в резервуарі №3 рівень води не менше 1,5 м. за умови, що відповідач не перевищує обсягів відбору води, передбачених в п.3.1 цього договору суперечить ДБН В.2.5-74:2013 та може мати наслідком перебої у роботі водовідводу від резервуару чистої води в напрямку м. Трускавця.

До березня 2019 р. три резервуари (два позивача та один відповідача) були з`єднані між собою, як сполучені посуди. Це відображено в додатку №1 до договору № 1306 від 30.03.2010 р. на схемі вузла №1. Позивач контролюючи рівень води у своїх резервуарах, автоматично підтримував рівень води і в резервуарі №3 відповідача.

31.03.2019 р. між сторонами цього спору підписана додаткова угода до договору де міститься змінена схема вузла №1 з якої випливає, що позивач від`єднав резервуар відповідача №3 від своїх резервуарів, залишивши лише один ввід від магістрального водогону, на якому облаштовано камеру з замірним вузлом, яка на схемі позначена як «камера №1 виробника». В цій камері знаходиться запірна арматура, якою регулюється наповнення резервуару водою. Доступу до цієї камери відповідач не має, отже не може контролювати рівень води у резервуарі №3 та впливати на наповнення резервуару, що може робити виключно позивач.

Щодо розбіжностей по п.2.1.6 договору.

В редакції позивача п.2.1.6 договору має наступний зміст: на час ліквідації аварій на трубопроводах централізованої системи водопостачання суб`єкт зобов`язаний мати запас води на 30 год. (п.12.4 ДБН 13.2.5-74:2013). Відповідача пропонує п.2.1.6 виключити.

Наявність аварійного запасу води в резервуарі обумовлена вимогами ДБН В.2.5- 74:2013, на що є посилання п.2.1.3. договору в редакції позивача. Посилання позивача на наявність у відповідача інших резервуарів питної води, не може братись до уваги, оскільки предметом договору є надання послуг з централізованого постачання на межі балансової належності. Тобто безпосередньо перед резервуаром № 3 відповідно до додатку № 1 до договору.

Також слід зазначити, що відповідач не володіє двома резервуарами питної води об`ємом по 1 тис.м.куб., а інші, на які вказує позивач, не можуть використовуватись для забезпечення запасу води через те, що два резервуари по 0,25 тис. м3. та водонапірна башта об`ємом 0,5 тис. м3 безпосередньо приймають участь в технологічному процесі водопідготовки з власного водозабору відповідача.

Резервуар «Колиба» об`ємом 10 тис. м. куб. передбачений для забезпечення водопостачання та для регулювання тиску виключно нагірної частини м.Трускавця.

Позивачу відомо, що власний водозабір відповідача є поверхневим, експлуатація якого залежить від погодних факторів, на відміну від підземного водозабору позивача.

Покликання позивача на наявність у відповідача інших резервуарів питної води не може братись до уваги, оскільки предметом договору є надання послуг з централізованого водпопостачання на межі балансової належності. Тобто безпосередньо перед резервуаром № 3 відповідно до додатку № 1 до Договору.

Крім того, резервуари питної води, якими володіє відповідач, в тому числі резервуар № 3, постійно задіяні в системі водопостачання міста. Відповідно щоб повністю їх заповнити необхідно тимчасово припинити водопостачання міста.

Щодо розбіжностей по п.3.1 та 3.2 договору.

В редакції позивача п.3.1 договору має наступний зміст: централізоване водопостачання: обсяг (договірна величина) наданих послуг централізованого водопостачання становить 2 460,0 м3/рік, 6721 тис. м3/доба. Максимальний відбір до 700 м3/год.

Відповідач у протоколі розбіжностей запропонував викласти п.3.1. договору в наступній редакції: централізоване водопостачання: обсяг наданих послуг централізованого водопостачання становить 2 460, тис. м3 в рік. Максимальний відбір до 700 м3/год.

В редакції позивача п.3.2 договору має наступний зміст: сумарний обсяг стічних вод розраховується як VV I+У 2 та складає 3 192,1 тис. м3 на рік, максимальний обсяг стічних вод 8, 721 тис. м3 на добу.

Відповідач у протоколі розбіжностей до договору пропонував сумарний обсяг стічних вод розраховувати як У=У1 + У2 та складає 3 192,1 тис. м3 на рік.

Різниця між редакціями пунктів 3.1 та 3.2 договору позивача та відповідача полягає у тому, що позивач просить не встановлювати в умовах договору добовий обсяг наданих послуг, а тільки максимальний обсяг водопостачання та стічних вод в добу.

В обґрунтування саме такої редакції вказаного пункту договору, позивач пояснює, що добові обсяги водоспоживання та водовідведення необхідні для планування роботи водозабору та очисних споруд з метою дотримання технологічного режиму.

Необхідність встановлення добового водопостачання та водовідведення обумовлена розподілом навантаження на системи позивача фіксація наданих послуг з водопостачання здійснюється приладом обліку водопостачання, а у випадку відсутності такого приладу покази фіксуються актами замірів.

Позивач встановив, що відповідач відводить значно більше води ніж йому постачає йому позивачем. Наведе, на думку позивача, пояснюється недосконалою роботою роздільної системи каналізації або відповідач відводить воду, що зібрана ним із власних джерел. Відповідач підтверджує наявність у нього власного альтернативного джерела водопостачання з водозабором на питному водосховищі р. Воротище.

На підтвердження викладеного позивач долучив акт вих.№1459 від 27.12.2019 р. в якому зафіксовано, що кількість спожитої відповідачем води у грудні 2019 становить 218 544 м3, а кількість скинутих стоків 278 544 м3.

Посилання позивача на п.3.14, 3.16 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом №190 Мінжитлокомунпослуг від 27.06.2008 р. доводить, що у відповідача відсутній прилад обліку водовідведення, є власне альтернативне джерело водопостачання з водозабором на питному водосховищі, то позивач змушений визначати обсяг відведених вод шляхом здійснення замірів.

Не зважаючи на те, що прогнозований обсяг (договірна величина) наданих послуг централізованого водопостачання на 2020 рік становить 2 460,0 тис. м3/рік (факт за 2019 рік склав 2314,1 тис. м /рік), відповідач не може забезпечити рівномірний відбір води в кількості 6721 м/доба через те, що це суперечить вимогам нормативних документів та обумовлено особливостями системи водопостачання м.Трускавця.

Слід зазначити, що як би ця вимога була правомірною, то відповідач мав би вимагати рівномірного споживання води й від своїх споживачів.

Пункт 6.1.2. ДБН В.2.5.-74-2013 передбачає при розрахунку водоспоживання застосовувати коефіцієнт добової нерівномірності водоспоживання, що враховує уклад життя населення, режим роботи підприємств, ступінь благоустрою будинків, зміни водоспоживання за сезонами року та днями тижня від 0.7 до 1,3.

Тобто, обмеження добового відбору води кількістю, що визначена простим поділом річного споживання на кількість днів в році є неправомірним та суперечить вимогам п. 6.1.2. ДБН В.2.5.-74-2013. Водопостачання м. Трускавця здійснюється з двох джерел: питна вода, яку постачає позивач, та вода з власного водозабору відповідача. Як зазначалось вище, таким водозабором відповідача є поверхневий водозабір, експлуатація якого не стабільна і залежить від погодних факторів. При підвищенні каламутності води в питному водосховищі до критичного рівня внаслідок опадів та/або вітру, очисні споруди відповідача на дозволяють очистити воду до нормативів, через що водозабір може бути виведений з експлуатації.

Як пояснили сторони, у попередніх угодах, які укладались між ними, така норма була відсутня, а позивач забезпечував подачу води відповідачу в межах потреби останнього. Позивач вперше хоче передбачити в договорі норму щодо добового обсягу споживання. При цьому збільшення об`єму води не гарантується, а зменшення відбору води відповідачем призводить до застосування до нього штрафних санкцій.

Щодо обсягу стічних вод, слід зазначити, що ця величина є похідною від кількості води, поданої в мережу міста. Сторони керуються п. 3.14 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008р. № 190, де визначено, що у разі відсутності у споживача засобів обліку на каналізаційних випусках кількість стічних вод визначається за кількістю води, що надходить з мереж централізованого водопостачання та з інших джерел.

Позивач вказує, що можливість приймання стоків визначається продуктивністю насосного агрегату на каналізаційній насосній станції в м. Стебник, де на м. Трускавець відведено пропускну здатність 580 м3/год. З розрахунку на добу кількість прийнятих стічних вод складає 13,92 тис. м3. При цьому згідно п.3.2 договору в редакції позивача для відповідача добовий об`єм стічних вод обмежується 8,721 тис.м3 на добу.

Також позивач посилається на акт вих.№1459 від 27.12.2019р. про фактичну кількість скинутих відповідачем в грудні 2019 року стоків 278544 м3. В середньому з розрахунку на добу це складає 9284 м3, що також перевищує добовий об`єм, що пропонує встановити в договорі позивач.

У попередніх угодах позивач не ставив відповідачу вимогу щодо рівномірного споживання послуг.

Щодо розбіжностей по п.8.3 договору.

В редакції позивача п.8.3 договору має наступний зміст: за порушення зобов`язань, передбачених розділом 3 «Обсяги надання послуг» цього договору (а, саме отримати заявлений обсяг (договірну величину) послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, суб`єкт зобов`язаний сплатити на користь виробника майнову неустойку в розмірі 100% від кількості недоотриманих послуг.

Майнова неустойка відповідно до розділу договору та норм ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 551 ЦК України оплачується у грошовій формі, тобто у формі вартості недоотриманих послуг в межах обсягу (договірної величини) наданих послуг з централізованого водовідведення, передбачених розділом 3 договору.

Відповідач у протоколі розбіжностей до договору пропонував п.8.3 виключити.

В обґрунтування саме такої редакції вказаного пункту договору, позивач посилається на положення ч.1 ст. 546, ст. ст.549, 627 ЦК України, ч.2 ст. 193, ст.230 ГК України. Зазначає, що законом встановлено можливість сплати неустойки за порушення виконання договірного зобов`язання. Розмір неустойки може бути встановлено в договорі. У зв`язку з великою кількістю спорів, які виникли між сторонами, затримками в оплаті відповідача та великою сумою заборгованості, позивач вважає за доцільне встановити пеню саме в розмірі 100% від кількості недоотриманих відповідачем послуг. Позивач посилається на позицію Верховного суду про те, що пеня стимулює боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань.

Позивач зазначає, що встановлюючи відповідальність за не спожиття суб`єктом заявленого обсягу надання послуг, він намагається захистити себе від зловживань щодо впливу на розмір тарифу з боку споживача.

Суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, відповідач не є споживачем послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримує послуги з постачання холодної води не для задоволення власних потреб, а для надання послуг жителям міста Трускавця. Серед споживачів послуг з водовідведення значну частку складає населення. Таким чином відбір прогнозованого обсягу водопостачання не залежить від волі відповідача.

Посилання позивача на те, що встановлення у п. 8.3 договору майнової неустойки буде стимулювати відповідача до повного виконання взятих на себе зобов`язань є помилковим.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання

Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відтак, формулювання позивачем п.8.3 договору шляхом встановлення неустойки у розмірі 100% вартості не отриманих послуг прогнозованого обсягу водопостачання та водовідведення відповідає поняттю штрафу, а не пені.

З врахуванням того, що відбір прогнозованого обсягу послуг не залежить від волі відповідача посилання позивача на те, що встановлення цього штрафу стимулюватиме відповідача відібрати увесь обсяг його послуг є помилковим. Встановлюючи такий пункт договору позивач фактично намагається отримати від відповідача оплату ненаданих йому послуг, що суперечить п. 24 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, яким передбачено обов`язок оплати лише за фактично спожиті послуги.

Слід зазначити, що позивач займає монопольне становищі на ринку водопостачання та водовідведення, і як суб`єкт монополії зобов`язаний в силу приписів ст. 10 Закону України «Про природні монополії» має забезпечувати надання послуг водопостачання та водовідведення на недискримінаційній основі. Встановлення в договорі норми щодо штрафу за не отримання послуг позивача у запланованому обсязі, за відсутності такого положення в чинному законодавстві та в Правилах надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, є неправомірним.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 7-рп/2013.

Визначена у ст.ст. 6, 627 ЦК України, свобода договору, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч.3 ст. 6 ЦК України).

Так, ст.ст.7, 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 р. № 690.

Згідно ч.1 ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 7, 12 Закону України про житлово-комунальні послуги, постанови Кабінету Міністрів України від від 05.07.2019 р. № 690 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відтак, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача лише за умови, що договір відповідає типовому договору.

В даному випадку типові умови договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення не передбачають умов про обов`язкові обсяги надання послуг та відповідальність за їх порушення, яку позивач пропонує у п.8.3 у своїй редакції договору. Отже, якщо брати до уваги доводи позивача про те, що відповідач є споживачем комунальних послуг, то він не зобов`язаний укладати спірні пункти договору, які не передбачені умовами типовому договору форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України №690 від 05.07.2019 р.

Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на, те що постановою Кабінету Міністрів України №670 від 02.09.2015 р. доповнено п.3 Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення новим абзацом згідно якого споживачі, які є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, - ліцензіати, які придбавають в іншого ліцензіата питну воду з метою подальшої реалізації споживачам та/або подають стічні води на очищення іншому ліцензіат за окремими тарифами на централізоване водопостачання та/або водовідведення.

Позивач робить висновок, що вищевказаною постановою поняття терміну споживач, який встановлений Законом України «Про житлово-комунальні послуги» додано окреме визначення споживача, суб`єкта господарювання у сфері централізованого водопостачання та/або водовідведення.

Однак, суд не погоджується із вищевказаним з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №670 від 02.09.2015 р. внесено зміни до Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення. Вказаний порядок застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування тарифів на централізоване водопостачання та/або централізоване водовідведення для суб`єктів природних монополій, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів. Тобто регулює питання формування тарифів на комунальні послуги, які надаються суб`єктами природних монополій, які встановлюються органами місцевого самоврядування.

Таким чином сфера застосування Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, є обмеженою - регулює порядок формування тарифів, а її дія за суб`єктним складом поширюється на органи місцевого самоврядування та природні монополії. Тобто, Порядок формування тарифів не регулює відносин, що виникають між підприємствами питного водопостачання та водовідведення та споживачами. Вказаний порядок не розширює та не додає нових норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Підсумовуючи викладене, суд зазначає наступне.

Договори між виконавцем комунальної послуги та споживачем укладаються відповідно до типових або примірних договорів (ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Типовий договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 690 від 05.07.2019 р.).

Порівнюючи типовий договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та запропонований позивачем договір, слід зазначити, що вони є різними.

Так, в типовому договорі умови про контроль за складом стічних вод, обсяги надання послуг, порядок обмеження (припинення) надання послуг та умови надання послу відсутні. Відсутня також інформація про споживача та його власність, предмети договорів є різними.

Наведене підтверджує різні правові статуси відповідача, як суб`єкта господарювання та споживача в контексті Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яким позивач обгрунтовує свої вимоги.

З огляду на все вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову відповідно до заяви про зміну предмету позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі «Серявін проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України, слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому ст. ст. 256-257 ГПК України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

У зв`язку із тимчасовою втратою працездатності суддею Сухович Ю.О. з 14.12.2020 р. по 31.12.2020 р., святковими та вихідними днями, перебуванням судді у відпустці з 04.01.2021 р. по 06.01.2021 р., повне рішення складено 11.01.2021 р.

Суддя Ю.О. Сухович