РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.12.2020Справа № 910/9782/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транселектромонтажбуд»

до Київської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 1) Товариство з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями

«Санворд-Україна»

2) Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради

(Київської міської державної адміністрації)

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Санворд Київ"

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права на оформлення в оренду земельної ділянки

за участю представників:

від позивача Безносик А.О. (адвокат, ордер АІ № 1063852 від 15.10.2020)

від відповідача Гандзюк Т.О. (довіреність № 225-КМГ-6641 від 27.10.2020, у порядку самопредставництва)

від третьої особи-1 не з`явились

від третьої особи-2 Шляхова М.Р. (довіреність № 05703-21150 від 10.11.2020, у порядку самопредставництва)

від третьої особи-3 Грибов Д.І. (адвокат, за ордером АА № 1015415 від 15.01.2020)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Транселектромонтажбуд» (далі - позивач, ТОВ «Транселектромонтажбуд») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач, Київрада) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 29.04.2010 № 610/4048 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 28.07.2000 № 63-6-00003»;

- визнання за позивачем права на оформлення в оренду земельної ділянки, розташованої по вул. Зрошувальній, 17 у Дарницькому районі м. Києва, площею 2,8339 га, кадастровий номер: :63:324:010, для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень у межах, які перенесені в натуру (на місцевість).

В обґрунтування поданого ним позову позивач вказав, що спірне рішення Київської міської ради порушує принцип єдності юридичної долі орендованої земельної ділянки й розташованих на ній об`єктів нерухомості, закріплений ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, та порушує його права, як нового власника нерухомого майна, розташованого на орендованій земельній ділянці, придбаного позивачем у ЗАТ «Транселектромонтаж».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2020 відкрито провадження у справі № 910/9782/20 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.08.2020.

29.07.2020 до суду надійшло подане відповідачем клопотання про долучення доказів, відповіді на запитання, викладені у заяві на опитування від 03.07.2020, а також два клопотання про залучення до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Санворд-Україна» та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

31.07.2020 до суду надійшов поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що спірне рішення Київської міської ради від 29.04.2010 № 610/4048 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 28.07.2000 № 63-6-00003» було прийнято з дотриманням порядку, встановленого чинним законодавством, в межах компетенції Київської міської ради. Спірне рішення було прийняте за результатами розгляду відповідного звернення орендаря - ЗАТ «Транселектромонтаж», вказаний договір оренди земельної ділянки був розірваний за взаємною згодою сторін, що не суперечить приписам законодавства. При цьому позивач, як новий власник нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, орендованій попереднім власником такого майна, не вчиняв жодних дій, спрямованих на оформлення його права користування такою земельною ділянкою.

Відповідач вказував на те, що не порушував та не оспорював прав позивача на оренду земельної ділянки, натомість до виникнення ситуації, в якій, на переконання позивача, порушено його право на користування земельною ділянкою, призвела саме бездіяльність, допущена позивачем.

Відповідач також зазначив, що попри твердження позивача про те, що він в силу імперативних приписів ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України набув прав та обов`язків за договором оренди земельної ділянки від 28.07.2000 № 63-6-00003, матеріли справи не містять доказів про оплату позивачем орендної плати за користування земельною ділянкою.

Відповідач вважав, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав, адже скасування спірного рішення та визнання за позивачем права на оформлення оренди земельної ділянки, розташованої по вул. Зрошувальній, 17 у Дарницькому районі м. Києва, площею 2,8339, не призведе до поновлення порушеного, на переконання позивача, права.

Крім того, відповідач вказав на сплив строку позовної давності для позовних вимог, заявлених позивачем в межах даного спору. Враховуючи викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

05.08.2020 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Санворд Київ» про вступ у справу як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

06.08.2020 до суду надійшли подані позивачем заперечення на клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, а також відповідь на відзив, у якій позивач вказав, що спірне рішення було прийняте з порушенням Регламенту Київради, оскільки не було погоджене профільними комісіями та управлінням правового забезпечення. Крім того, позивач вказував, що приписи чинного законодавства (ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України) передбачають саме перехід прав на земельну ділянку, а не підстави виникнення таких права внаслідок набуття у власність нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці. Позивач, окрім наведеного, вказував, що інвентаризація земельної ділянки з кадастровим номером :63:324:010, ініційована ТОВ «Санворд Київ», була проведена з грубим порушенням прав позивача, оскільки не враховувала його права, як власника нерухомого майна, розташованого на вказаній земельній ділянці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями «Санворд-Україна» (далі - третя особа-1, ТОВ ІІ «Санворд-Україна»), Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа-2, Департамент земресурсів), Товариство з обмеженою відповідальністю «Санворд Київ» (далі - третя особа-3, ТОВ «Санворд Київ»), підготовче засідання відкладено на 03.09.2020.

17.08.2020 до суду надійшли подані відповідачем заперечення, в яких відповідач вказав, що дотримання вимог законодавства при здійсненні інвентаризації земельної ділянки за ініціативою ТОВ «Санворд Київ» було предметом дослідження у межах господарської справи № 910/1566/19, під час розгляду якої судами не була встановлена наявність будь-яких порушень. Відповідач вказав, що будь-яких правових підстав для перенесення відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :63:324:010 до Державного земельного кадастру на момент початку його функціонування у 2012 році не було.

31.08.2020 до суду надійшли подані третьою особою-3 письмові пояснення, в яких третя особа-3, у тому числі, вказала, що під час розгляду господарської справи № 910/1566/19 судами була встановлена відсутність такого об`єкту цивільних прав, як земельна ділянка з кадастровим номером :63:324:010. Третя особа зазначила, що позивачем був порушений порядок переходу прав на земельну ділянку у зв`язку з відчуженням розташованого на ній нерухомого майна. Так, оскільки на земельній ділянці з кадастровим номером :63:324:010 були розташовані об`єкти нерухомого майна й інших юридичних осіб (не лише позивача), згідно з приписами ст. 120 Земельного кодексу України, в редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на нерухоме майно у 2010 році, перехід прав на таку земельну ділянку міг бути здійснений лише після виділення її частини (на якій розташоване лише майно позивача) та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

03.09.2020 до суду надійшли подані позивачем пояснення на заперечення, в яких позивач наполягав на тому, що право користування спірною земельною ділянкою було набуте ним автоматично, в силу приписів ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

03.09.2020 суд оголосив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відклав підготовче засідання на 22.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 викликано ТОВ ІІ «Санворд-Україна», як третю особу-1, у наступне підготовче засідання, призначене на 22.09.2020.

18.09.2020 до суду надійшли подані позивачем пояснення з урахуванням заперечень третьої особи, в яких позивач підтримав раніше викладену ним правову позицію.

21.09.2020 до суду надійшли подані третьою особою-2 письмові пояснення, в яких третя особа-2 вказала, що спірне рішення прийняте Київською міською радою в установленому законом порядку та не порушує прав позивача. Третя особа-2 вказала, що позивач володіє нерухомим майном, розташованим на земельній ділянці в межах кварталу 63:324, однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження оформлення позивачем права користування земельною ділянкою під таким нерухомим майном, при цьому договір купівлі-продажу нерухомого майна не є належним документом, що посвідчує право оренди земельної ділянки в розумінні земельного законодавства.

22.09.2020 суд відклав підготовче засідання на 29.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 викликано ТОВ ІІ «Санворд-Україна», як третю особу-1, у наступне підготовче засідання, призначене на 29.09.2020.

28.09.2020 до суду надійшли подані позивачем пояснення з урахуванням заперечень третьої особи, в яких позивач підтримав раніше викладену ним правову позицію.

29.09.2020 суд відклав підготовче засідання на 13.10.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 викликано ТОВ «Транселектромонтажбуд», як позивача, ТОВ ІІ «Санворд-Україна», як третю особу-1, ТОВ «Санворд Київ», як третю особу-3, у наступне підготовче засідання, призначене на 13.10.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 05.11.2020.

05.11.2020 суд відклав судове засідання на 19.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2020 викликано ТОВ ІІ «Санворд-Україна», як третю особу-1, у наступне судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 19.11.2020.

Судове засідання, призначене на 19.11.2020, не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Удалової О.Г. у відпустці (самоізоляція).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 ТОВ «Транселектромонтажбуд», як позивача, Київську міську раду, як відповідача, ТОВ ІІ «Санворд-Україна», як третю особу-1, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як третю особу-2, ТОВ «Санворд Київ», як третю особу-3, у наступне судове засідання з розгляду справи по суті на 10.12.2020.

У судовому засіданні 10.12.2020 позивач заявлені ним позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідач та треті особи-2,3 проти задоволення позову заперечували, вважали позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи-1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 10.12.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

14.06.2000 між Київської міською радою (як орендодавцем) та Дочірнім підприємством «Транселектромонтаж» (як орендарем), правонаступником якого є ЗАТ «Транселектромонтаж», був укладений договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. 14.06.2000 за реєстровим № 1910 та зареєстрований Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 28.07.2000 за № 63-6-00003 у книзі записів державної реєстрації договорів (далі - договір оренди земельної ділянки).

За умовами вищевказаного договору оренди земельної ділянки у користування ЗАТ «Транселектромонтаж» строком на 24 роки була передана земельна ділянка площею 2,8339 га, розташована за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень у межах, які були перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані, який є невід`ємною частиною вказаного договору, з кадастровим номером 63324010.

Сторони погодили, що договір набуває чинності з дня його державної реєстрації у Київській міській державній адміністрації (п. 14 договору оренди земельної ділянки).

Таким чином, строк оренди за вищевказаним договором оренди земельної ділянки спливав 28.07.2024.

Проте, у п. 13 договору оренди земельної ділянки його сторони також погодили, що дія цього договору припиняється, зокрема, у випадку його дострокового розірвання за згодою сторін.

26.03.2010 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного з ЗАТ «Транселектромонтаж», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 462, ТОВ «Транселектромонтажбуд» набуло у власність нерухоме майно, а саме майновий комплекс загальною площею 3654,80 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, що складається з: головного корпусу та адміністративно-побутового приміщення, боксів ремонтних, будівлі ремонтного цеху, будівлі матеріального складу, будівлі панельної збірної, прохідної диспетчерської та напівпідземного складу ПММ.

Згідно з п. 1.8 вищевказаного договору до ТОВ «Транселектромонтажбуд» перейшло право користування на земельну ділянку (кадастровий номер :63:324:010) площею 2,8339 га, на якій розташоване вищевказане нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для ЗАТ «Транселектромонтаж» договором оренди земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. 14.06.2000 за реєстровим № 1910 та зареєстрованим Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 28.07.2000 за № 63-6-00003 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Однак, 29.04.2010 Київською міською радою було прийнято рішення № 610/4048 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 28.07.2000 № 63-6-00003» (далі - спірне рішення Київради), яким зазначений договір оренди землі був розірваний за взаємною згодою сторін. Вказане рішення, як зазначено у його преамбулі, було прийняте за результатами розгляду звернення ЗАТ «Транселектромонтаж» від 01.04.2010 № 12/2, у зв`язку з відчуженням нерухомого майна, адміністративного будинку та складських приміщень за договором купівлі-продажу.

Таким чином, дія договору оренди земельної ділянки від 14.06.2000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. за реєстровим № 1910 та зареєстрованого Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 28.07.2000 за № 63-6-00003 у книзі записів державної реєстрації договорів, була достроково припинена шляхом його розірвання за згодою сторін.

Звертаючись до суду з даним позовом та вказуючи на незаконність спірного рішення, ТОВ «Транселектромонтажбуд» посилалось на те, що спірне рішення Київської міської ради порушує принцип єдності юридичної долі орендованої земельної ділянки й розташованих на ній об`єктів нерухомості, закріплений ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

У свою чергу, заперечуючи проти обґрунтованості заявлених позовних вимог, Київська міська рада вказувала, що:

- спірне рішення було прийняте за результатами розгляду відповідного звернення орендаря - ЗАТ «Транселектромонтаж», вказаний договір оренди земельної ділянки був розірваний за взаємною згодою сторін, що не суперечить приписам законодавства;

- позивач, як новий власник нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, орендованій попереднім власником такого майна, не вчиняв жодних дій, спрямованих на оформлення його права користування такою земельною ділянкою;

- Київська міська рада не порушувала та не оспорювала прав позивача на оренду земельної ділянки, натомість до виникнення ситуації, в якій на переконання позивача порушено його право на користування земельною ділянкою, призвела саме бездіяльність, допущена позивачем;

- позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав;

- матеріли справи не містять доказів про оплату позивачем орендної плати за користування земельною ділянкою

- сплив строку позовної давності для позовних вимог, заявлених позивачем в межах даного спору.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність вимог позивача та обґрунтованість заперечень відповідачів суд керувався таким.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування;

Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з положеннями ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Частиною 2 ст. 83 Земельного кодексу України встановлено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Стаття 14 Конституції України закріплює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За приписами п.п. а), б), в) ч. 1 ст. 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на її території належить: розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу тощо.

За змістом ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до вказаного Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу та здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

З огляду на зазначені вище норми, право розпорядження земельними ділянками комунальної власності в межах території м. Києва належить до повноважень Київської міської ради.

Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» також встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За приписами ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради підлягають вирішенню відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

За приписами ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.

Судом раніше встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 14.06.2000, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. за реєстровим № 1910 та зареєстрований Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 28.07.2000 за № 63-6-00003 у книзі записів державної реєстрації договорів, був розірваний за згодою сторін, що не суперечить наведеним приписам законодавства.

При цьому, суд вказує, що позивач, як власник нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, що була предметом вказаного договору оренди, не був позбавлений права звернутись до Київської міської ради, як до органу місцевого самоврядування, до компетенції якого належить розпорядження такою земельною ділянкою, з відповідною заявою про надання вказаної земельної ділянки в оренду. Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення позивачем будь-яких дій, спрямованих на реалізацію ним вказаного права протягом усього строку володіння об`єктом нерухомого майна (з 2010 року).

Окрім того, до моменту розірвання сторонами (ЗАТ «Транселектромонтаж» та Київрадою) вищевказаного договору оренди земельної ділянки ТОВ «Транселектромонтажбуд» не зверталось до власника земельної ділянки та орендодавця Київської міської ради з пропозицією про заміну сторони (орендаря) у вищевказаному договорі оренди земельної ділянки від 14.06.2000, у зв`язку з набуттям ТОВ «Транселектромонтажбуд» права власності на нерухоме майно, розташоване на орендованій земельній ділянці. Доказів протилежного суду не надано.

Посилання ж позивача на приписи ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, якими закріплений принцип єдності юридичної долі орендованої земельної ділянки й розташованих на ній об`єктів нерухомості, є безпідставними та не беруться судом до уваги, оскільки, як було встановлено раніше, договір оренди земельної ділянки був розірваний та не міг виступати правовою підставою користування земельною ділянкою для позивача, як нового власника розташованого на такій земельній ділянці нерухомого майна.

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Однак, судом не встановлено невідповідність спірного рішення Київської міської ради № 610/4048 від 29.04.2010 вимогам чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для визнання його незаконним та скасування.

Судом також взято до уваги, що згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки полягає у внесенні до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Структура кадастрових номерів земельної ділянки визначається Кабінетом Міністрів України. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Вказаний у наданому позивачем договорі купівлі-продажу від 26.03.2010 кадастровий номер земельної ділянки :63:324:010, на якій знаходиться нерухомість позивача, доказом, який ідентифікує земельну ділянку, бути не може, оскільки останній структурний елемент у вказаному кадастровому номері містить лише три цифри, тоді як він має бути чотиризначним номером і визначати земельну ділянку в межах кадастрового кварталу.

Викладене встановлено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 по справі № 910/1566/19, залишеній без змін постановою Верховного Суду від 24.09.2020 у вказаній справі.

Щодо вимоги позивача про визнання за ним права на оформлення в оренду земельної ділянки, розташованої по вул. Зрошувальній, 17 у Дарницькому районі м. Києва, площею 2,8339 га, кадастровий номер: :63:324:010, для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень у межах, які перенесені в натуру (на місцевість), суд зазначає таке.

За приписами ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, обов`язковою передумовою звернення з позовом до суду є порушення законних прав або інтересів позивача. Однак, звертаючись до суду з даним позовом, позивач не вказав, яким саме чином Київська міська рада допустила порушення його прав, не навів обставин, які б свідчили про перешкоджання відповідачем в оформленні позивачем його права на оренду земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно позивача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач порушення його прав або охоронюваних законом інтересів відповідачем не довів, адже матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з метою оформлення свого права користування земельною ділянкою та, відповідно, відсутні докази перешкоджання відповідачем позивачу в оформленні такого права, тому правове підґрунтя для захисту його прав та інтересів відсутне, що є самостійною підставою для відмови у задоволені вищевказаної позовної вимоги.

Крім того, судом враховані фактичні обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 по справі № 910/1566/19, залишеному без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 та Верховного Суду від 24.09.2020. Зокрема, судами було встановлено, що при виконанні робіт з інвентаризації земель, які виконувались КП «Київський інститут земельних відносин» у 2015-2016 роках, були сформовані тільки ті ділянки, на які фактичні користувачі надали необхідні документи та забезпечили доступ до земельних ділянок.

У кварталі 63:324 були лише два користувачі, в тому числі, ТОВ ІІ «Санворд-Україна», що надали копії установчих документів та документів щодо правового статусу майна. При проведенні кадастрової зйомки та в подальшому формуванні земельної ділянки 63:324:0230 враховувались відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо якого проводилась державна реєстрація права, та лист-підтвердження ТОВ ІІ «Санворд-Україна» від 06.12.2016 № 109 про майнову належність на тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на вказаній земельній ділянці. В результаті виконаних робіт КП «Київський інститут земельних відносин» було встановлено, що в межах кварталу 63:324, обмеженого вул. Зрошувальна та вул. Ремонтна у Дарницькому районі м. Києва, на одну земельну ділянку (код 63:324:0010) на звернення ЗАТ «Транселектромонтаж» рішенням Київської міської ради від 29.04.2010 № 610/4048 припинено право користування земельною ділянкою, у зв`язку з відчуженням нерухомого майна за договором купівлі-продажу. На частину вищезгаданої земельної ділянки власник придбаних будівель ТОВ ІІ «Санворд-Україна» надав правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, що дало можливість сформувати земельну ділянку (код 63:324:0230).

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Однак, дослідивши в сукупності наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав чи інтересів зі сторони відповідача. При цьому задоволення позову не призведе до автоматичного виникнення у позивача права на оренду земельної ділянки з кадастровим номером :63:324:010, адже:

- по-перше, Державний земельний кадастр не містить актуальних відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :63:324:010;

- по-друге, таке право позивач може набути виключно в порядку, визначеному законодавством, вчинивши відповідні дії, що полягають у зверненні до Київської міської ради з заявою про надання в оренду відповідної земельної ділянки, отриманні позитивного рішення Київської міської ради на виділення земельної ділянки та укладенні договору оренди з Київською міською радою, як власником та орендодавцем земельної ділянки.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Водночас, пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 роз`яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено, що підстави для задоволення заявленого ТОВ «Транселектромонтажбуд» позову відсутні, тому суд відмовляє в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та не застосовує положення законодавства щодо позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 04.01.2021.

Суддя О.Г. Удалова