РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2020Справа № 910/11467/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Преміум Компані" (03055, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 117, офіс 247; ідентифікаційний код 42226852)

до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 00034022)

про визнання недійсним положення договору та розірвання договору

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Ніколова В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариства з обмеженою відповідальністю "Преміум Компані" з позовом до Міністерства оборони України, в якому позивач просить суд:

- визнати недійсними положення 13.6 договору № 286/2/20/2 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів харчування для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік) від 11.02.2020 року в частині: "13.6 Замовник не повертає забезпечення виконання зобов`язань Постачальнику за цим Договором та стягує це забезпечення направленням вимоги до банка-гаранта про сплату грошової суми та стягує безвідсотковий грошовий депозит при настанні однієї або декількох наступних умов: - односторонньої відмови Позивача від виконання зобов`язань за цим Договором, розірвання договору в судовому порядку за позовом Позивача;";

- розірвати договір № 286/2/20/2 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів харчування для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік) від 11.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 23.09.2020.

27.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

10.09.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 21.10.2020.

Судове засідання 21.10.2020 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Баранова Д.О. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 справу призначено до розгляду на 25.11.2020.

У судовому засіданні 25.11.2020 оголошено перерву до 16.12.2020.

У судовому засіданні 16.12.2020 представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимоги, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання не з`явився. Втім, 15.12.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про розгляд справи за відсутності його представника. У вказаній заяві позивач зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить про задоволення позову.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 16.12.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преміум Компані" (далі - постачальник) та Міністерством оборони України (далі - замовник) укладений договір № 286/2/20/2 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік).

Відповідно до пункту 1.1. даного договору постачальник зобов`язується у 2020 році здійснити постачання замовнику у зумовлені строки продуктів харчування та сушених продуктів різних 15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік) а замовник прийняти та оплатити вказані харчові продукти відповідно до умов договору.

Згідно з Специфікацією, зазначеній у договорі, постачальник зобов`язується у 2020 році поставити харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах загальною вартістю 240 843 50 грн. 40 коп.

Як про це зазначає позивач, умови договору ним виконувались сумлінно та належним чином, вчасно поставлялися продукти харчування належної кількості та якості.

Звертаючись до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання недійсним положення договору та розірвання договору, позивач обґрунтовує позовні вимоги наступнім чином:

- підстави з якими обумовлюється можливість розірвання договору є істотні зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, зокрема, зміна індексу інфляції, зміна індексу споживчих цін відповідно до даних Державної служби статистики України, збільшення ціни за одиницю товару на ринку більше ніж на 10%;

- підстави, з якими позивач пов`язує можливість визнання недійсними окремих положень договору, а саме, його п. 13.6 є його суперечність нормам ст. 563 ЦК України.

Із поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав:

- вимоги позивача спрямовані на уникнення сплати штрафних санкцій (пеня, штраф) за несвоєчасне (неповне) виконання договірних зобов`язань, а також, недопущення повернення суми банківської гарантії що видана в якості забезпечення своєчасного та повного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Преміум Компані" умов спірного договору;

- підписуючи спірний договір на постачання для державних потреб оборони продуктів позивачу було відомо про кінцеві дати постачання, та, будь-яких зауважень (письмових пропозицій) щодо кінцевої дати постачання товару у позивача не було, тобто, останній погодив всі істотні умови договору без будь-яких нарікань;

- позивач підписуючи додаткові угоди № 1 від 11.02.2020, № 2 від 01.06.2020, не мав будь-яких заперечень щодо вартості послуг (ціни договору) та не пропонував внести зміни до пунктів договору, у тому числі до п. 13.6. в частині повернення/не повернення забезпечення виконання умов договору;

- позивачем не доведено настання та існування документально підтверджених об`єктивних обставин, не надано належного документального підтвердження настання істотної зміни обставин, та не вжито усіх належних заходів для виконання договірних зобов`язань;

- існування одночасно умов, що відповідно до ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України є необхідними для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з`ясування змісту кожної окремо взятої умови. Закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України;

- наведені позивачем підстави для розірвання договору за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язань за договором, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності, а тому не є підставою для розірвання договору.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 188 Господарського кодексу України унормовано, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Так, частиною 1 ст. 652 Цивільного кодексу України закріплено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Частиною 2 ст. 652 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю самого факту істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі № 9/219-09, від 23.05.2011 у справі № 53/325-09, від 27.02.2012 у справі № 2/52-09 та від 11.12.2012 у справі № 18/12/455-10.

Суд відзначає, що зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Таким чином, законодавство чітко визначає порядок розірвання договору, та передбачає, що таке розірвання має відбуватися без негативних наслідків для сторін.

Крім того, існування одночасно умов, що відповідно до ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з`ясування змісту кожної окремо взя тої умови.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України.

Так, при вирішенні питання про наявність підстав для розірвання договору на підставі наведеної статті необхідним є з`ясування усіх обставин, якими сторони керувались, укладаючи цей договір, а також надання їм правової оцінки щодо обставин, які істотно змінились, та наслідком чого може бути зміна умов договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 904/9906/1 7.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, стосовно того, що розірвання спірного договору матиме негативні наслідки для Міністерства оборони України, адже, у випадку його розірвання відбудеться зрив із забезпечення харчуванням Збройних Сил України, фактично до кінця року військовослужбовці не зможуть забезпечуватись харчуванням.

В п. 10.5. договору сторони погодили, що продовження строку (терміну) виконання зобов`язання (постачання товару, виконання робіт, надання послу) можливе у випадку істотної зміни обставин, які впливають на можливість виконання своїх зобов`язань за договором у разі, якщо вони змінились настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали б договір, або уклали його на інших умовах. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладанні договору він може бути змінений або розірваний за згодою сторін.

Доказом виникнення істотної зміни обставин, які впливають на можливість виконання своїх обов`язків за договором є відповідний документ виданий Торгово-промисловою палатою України або регіональними торгово-промисловим и палатами.

Позивачем в якості доказу, що підтверджує настання істотної зміни обставин надано висновки Чернігівської Торгово-промислової палати № ЧК-140 від 17.04.2020 та № ЧК-270 від 17.07.2020.

Суд проаналізувавши надані позивачем висновки Торгово-промислової палати № ЧК-140 від 17.04.2020 та № ЧК-270 від 17.07.2020 вказує, що означені висновки жодним чином не вказують на наявність істотної зміни обставин, не містять аналізу причинно-наслідкового зв`язку який у сукупності можна вважати істотною зміною обставин чи форс-мажорними обставинами, не містять прив`язки безпосередньо до умов спірного договору. Суд відзначає, що фактично Чернігівською Торгово-промисловою палатою зроблено аналіз вартості окремих продуктів харчування на визначені дати.

Будь яких інших доказів у підтвердження істотної зміни обставин, позивачем суду не представлено.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, з огляду на виклеєне, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування настання та існування документально підтверджених об`єктивних обставин та відповідно не надано суду вірогідних доказів, щоб у своїй сукупності підтверджували б підтвердження настання істотної зміни обставин.

Більш того, з огляду на положення означених вище правових норм, суд вказує, що позивачем у позовній заяві взагалі не обґрунтовано наявності одночасно чотирьох умов, визначених в ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, відповідно до яких укладений між сторонами договір може бути розірваний за рішенням суду.

Таким чином,наведені позивачем підстави для розірвання договору за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язань позивачем за договором, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності, а тому не можуть послугувати підставою для розірвання договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/14628/17, постанові Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 910/2659/18 та постанові Верховного Суду у справі № 910/1338/19 від 05.09.2019.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 13.6. договору замовник не повертає забезпечення виконання зобов`язань постачальнику за цим та стягує це забезпечення направленням вимоги до банка-гаранта про сплату грошової суми та стягує безвідсотковий грошовий депозит при настанні однієї або декількох наступних умов:

- порушення постачальником строків постачання харчових продуктів згідно заявки

представника замовника більш ніж на дві доби;

- поставки неякісних харчових продуктів (крім порушення вимог до маркування та

етикетування, тари та пакування), окрім випадку заміни постачальником неякісних, харчових

продуктів, протягом двох діб, наступних за датою поставки, таких, неякісних харчових продуктів;

- несплати штрафних санкцій, передбачених Розділом ІХ цього договору;

- односторонньої відмови постачальника від виконання зобов`язань за цим договором, розірвання договору в судовому порядку за позовом постачальника;

- розірвання цього договору замовником з підстав невиконання або неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором.

Так, підстава, з якою позивач пов`язує можливість визнання недійсними окремих положень договору, а саме, його п. 13.6. є його суперечність нормам ст. 563 ЦК України.

Водночас, суд вказує, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено в чому саме полягає суперечність п.13.6. договору нормам ст. 563 ЦК України.

Суд зазначає, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а відтак, підписуючи даний договір та погоджуючись з його умовами, сторони, а в даному випадку позивач повинен був усвідомлювати весь спектр відповідальності та можливе настання негативних наслідків.

Статтею 42 ГК України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач підписуючи додаткові угоди № 1 від 11.02.2020, № 2 від 01.06.2020, не мав будь яких заперечень щодо вартості послуг (ціни договору) та не пропонував внести зміни до пунктів договору, у тому числі до п. 13.6. в частині повернення/не повернення забезпечення виконання умов договору.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що наведені позивачем обставини з якими Товариство з обмеженою відповідальністю "Преміум Компані" обумовлює можливість визнання п. 13.6. договору № 286/2/20/2 від 11.02.2020 недійсним, враховуючи те, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено в чому саме полягає суперечність п.13.6. договору нормам ст. 563 ЦК України та приймаючи до уваги положення ст. 203, 215 Цивільного кодексу України не мають своїм наслідком визнання п. 13.6. договору недійсним, оскільки, останній не навів, а суд не встановив обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання його недійсним.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відтак, всім іншим доводам та міркування сторін оцінка не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом в ході розгляду даної справи обставин.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Преміум Компані" (03055, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 117, офіс 247; ідентифікаційний код 42226852) до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 00034022) про визнання недійсним положення пункту 13.6. договору та розірвання договору № 286/2/20/2 від 11.02.2020 - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 31.12.2020

Суддя Д.О. Баранов