ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.12.2020р. Справа №905/991/20

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03150, м.Київ, вул.Казимира Малевича, 31, )

до відповідача: Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (85307, Донецька область, м.Покровськ, вул.Захисників України, 2, )

про стягнення 9486,30 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ про стягнення суми завданої матеріальної шкоди в розмірі 9486,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» є страховиком, а Дочірнье підприємство «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - страхувальником згідно із полісом №АМ/002702873 від 05.01.2018р. обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 22.01.2018р., Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» за вказаним полісом було виплачено страхове відшкодування на користь потерпілої особи. Виходячи з того, що водій відповідача, якого було визнано винним у зіткненні автомобілів, самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, позивач вважає, що в силу норм ст.38.1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» він набув право регресної вимоги до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», як роботодавця винної особи.

Ухвалою суду від 01.06.2020р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/991/20, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві №01-24/1204 від 18.06.2020р. проти задоволення позовних вимог заперечив з посиланням на наступне:

- розглядуваний позов та додані до нього документи підписані факсимільним підписом представника позивача за довіреністю, що не відповідає вимогам абз.2 ч.8 ст.42, ч.2 ст.162 Господарського процесуального кодексу України та не може бути доказом волевиявлення певної особи на підписання документа;

- страховиком порушено вимоги п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо строків перерахування страхового відшкодування потерпілій особі;

- в силу приписів п.38.1.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника чи водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП; з огляду на те, що водій ОСОБА_1 діяв на власний розсуд, в результаті чого був здійснений наїзд на автомобіль DAF XF 105.410, державний номер НОМЕР_1 (вина зазначеної особи встановлена постановою місцевого суду від 20.02.2018р. по справі №219/826/18), підприємство не несе відповідальність за співробітника в розумінні ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України.

У відповіді №4763/1 від 01.07.2020р. на відзив Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» зазначало про таке:

- позовна заява підписана безпосередньо представником Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» за довіреністю - Алендар Ю.І. із застосуванням власноручного підпису; зважаючи на те, що приписами господарського процесуального законодавства не встановлено заборони щодо застосування факсимільного підпису, додатки до позову скріплені факсимільним підписом представника, який є фактично власноручним підписом особи у вигляді графічного креслення;

- невідповідності при заповненні повідомлення про ДТП (помилки при зазначенні прізвища постраждалого водія, часу, коли сталась ДТП) або не заповнення окремих позицій повідомлення про ДТП не є підставою для відмови у прийнятті цієї заяви страховиком, оскільки у позивача наявні всі засоби для самостійного дослідження обставин події, які мають ознаки страхового випадку;

- порядок виплати страхового відшкодування не є предметом доказування у цьому спорі та не впливає на право страховика на пред`явлення регресного позову до винної особи, передбаченого ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;

- позов пред`явлено до належного відповідача, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував свої трудові обов`язки, внаслідок чого шкода, завдана в результаті ДТП відшкодовується власником джерела підвищеної небезпеки, яким є в розглядуваному випадку роботодавець.

У запереченнях №01-24/1413 від 09.07.2020р. на відповідь на відзив Дочірнє підприємство «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звертало увагу на таке:

- представлена заявником позову довіреність не містить інформації про надання дозволу представнику на використання факсимільного підпису;

- відповідач не був присутній під час проведення технічного огляду, внаслідок чого був позбавлений права на висунення претензій або заперечень при оформленні результатів такого огляду;

- представлені в обґрунтування власних позовних вимог документи містять неточності, внаслідок чого не доводять ті обставини, на які посилається заявник позову.

У відзиві відповідач просив суд здійснювати розгляд цієї справи із викликом сторін.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом ч.13 ст.8 вказаного нормативно-правового акту розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.6 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги ціну розглядуваного позову (9486,30 грн), розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зважаючи на характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду цієї справи з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, у задоволенні клопотання відповідача, викладеного у відзиві №01-24/1204 від 18.06.2020р., слід відмовити.

З огляду на приписи ст.50 Господарського процесуального кодексу України та враховуючи відсутність достатнього правового обґрунтування, суд також не вбачає підстав для залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , клопотання про що було викладено Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» у позовній заяві.

Згідно з ухвалою від 27.11.2020р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», м.Київ до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ про стягнення 9486,30 грн залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків подання позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення її без руху шляхом надання належним чином засвідчених копій доданих до позовної заяви доказів.

11.12.2020р. на адресу господарського суду Донецької області в межах строків надійшла заява №8750 від 08.12.2020р. Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», згідно з якою заявником усунуто недоліки та на виконання вимог ухвали суду від 27.11.2020р. про залишення позову без руху надано витребувані судом докази.

Ухвалою суду від 14.12.2020р. продовжено розгляд цієї справи.

Як зазначалось, провадження у справі було відкрито 01.06.2020р. та її розгляд здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у ст.ст.2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За приписами ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

В силу норм ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997p. і набула чинності в Україні 11.09.1997p.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж «розумного строку» цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує «процесуальну» справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mirolubov and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), §103).

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013р., Папазова та інші проти України від 15.03.2012р.).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Приймаючи до уваги вищенаведене, розгляд справи здійснюється судом у строк, який перевищує встановлений ст.248 Господарського процесуального кодексу України, проте, відповідає критеріям розумності строку розгляду справи судом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про страхування», зміст якої кореспондується з нормами ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ст.1.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортною пригодою є подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Виходячи зі змісту постанови Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.02.2018р. у справі №219/826/18, ОСОБА_1 22.01.2018р. о 17 год. 50 хв. на 69 км + 70 м автошляху Київ - Харків - Довжанський, рухаючись за визначеним маршрутом не врахував дорожню обстановку, стан покриття дороги та здійснив наїзд на автомобіль DAF XF 105.410, державний номер НОМЕР_1 з причепом VPS CN42-LPG-BN, державний номер НОМЕР_1 , в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, чим було порушено п.13.1 Правил дорожнього руху України.

Крім того, ОСОБА_1 в порушення п.2.10 (а) самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

За наявності вказаних обставин, зазначеною постановою було визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Згідно із ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В силу норм ч.2 ст.1187 вказаного нормативно-правового акту шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як було вказано судом вище, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 22.01.2018р. на дорозі 69 км + 70 м автошляху Київ - Харків - Довжанський був ОСОБА_1 .

Як зазначає позивач, на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 22.01.2018р., ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Наразі, 05.01.2018р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (страховик) та Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (страхувальник) було підписано поліс №АМ/2702873 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (діє на території України), відповідно до якого визначено наступний транспортний засіб: марка/модель: КРАЗ 65055, державний номер НОМЕР_2 , рік випуску: 2007, строк дії з 09.01.2018р. до 08.01.2019р.

З огляду на наявність обставин страхування цивільно-правової відповідальності власника КРАЗ 65055, державний номер НОМЕР_2 , Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО», 24.01.2018р. водій пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді 22.01.2018р. автомобіля DAF XF 105.410, державний номер НОМЕР_1 , повідомив позивача про настання страхового випадку та заявив про виплату страхового відшкодування.

Того ж дня представником Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» було оглянуто пошкоджений транспортний засіб, про що складено відповідний акт.

З посиланням на поліс страхування №АМ/2702873 від 09.01.2018р. (страхувальник Дочірнє підприємство «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України») позивач склав страховий акт №01595-24 від 12.02.2019р., у відповідності до якого Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» було узгоджено розмір страхового відшкодування в сумі 9486,30 грн.

На підставі платіжного доручення №3536 від 13.02.2019р. позивач перерахував на користь власника автомобіля DAF XF 105.410, державний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_2 , страхове відшкодування в сумі 9486,30 грн.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ст.228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Таким чином, на підставі наведених норм цивільного законодавства та встановлених судом обставин, господарський суд дійшов висновку, що у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» виникло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з підп.«в» підп.38.1.1 п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Тобто, норми спеціального закону надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених законом випадках. Разом з тим, згідно із ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм ст.ст.1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки, роботодавець.

Таким чином, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

При цьому, такий правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі №426/16825/16-ц та на підставі ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України враховується господарським судом під час вирішення цього спору.

Також, на підставі цієї норми процесуального закону господарським судом враховується висновок щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.07.2018р. у справі №914/820/17, згідно з яким з аналізу ч.1 ст.1171 Цивільного кодексу України суд вбачає, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхніми працівниками, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Як зазначає позивач, на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 22.01.2018р., ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Така інформація, в тому числі, слідує з листа №01-24/571 від 06.06.2019р. відповідача, яка надана на запит страхової компанії.

Ухвалою суду від 01.06.2020р. у Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області було витребувано інформацію про перебування громадянина ОСОБА_1 у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» станом на 22.01.2018р.

Відповідно до листа №0500-0602-7/11176 від 17.06.2020р. Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, який надійшов на запит суду, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Дочірнім підприємством «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» станом на 22.01.2018р.

Матеріали справи не містять доказів того, що шкода внаслідок ДТП була заподіяна ОСОБА_1 не у зв`язку та не під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За змістом листа №01-24/571 від 06.06.2019р. Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» 22.01.2018р. ОСОБА_1 було видано наряд-завдання на очистку та посипку автомобільних доріг місцевого значення.

Як свідчать матеріали справи, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулось до відповідача з претензією №4819 від 19.06.2019р. про виплату суми страхового відшкодування у розмірі 9486,30 грн, які були пов`язані з відновлювальним ремонтом автомобіля DAF XF 105.410, державний номер НОМЕР_1 . Вказана вимога була одержана відповідачем 25.06.2019р. При цьому, Дочірнє підприємство «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» відповіді на вказану вимогу не надало, відшкодування понесених позивачем витрат не здійснило.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення суми завданої матеріальної шкоди в розмірі 9486,30 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Твердження відповідача про те, що додатки до позову засвідчені за допомогою факсимільного підпису представника позивача, що свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення таких дій та суперечить приписам господарського процесуального законодавства України спростовуються представленими заявником позову на виконання вимог ухвали від 27.11.2020р. належним чином засвідчених копій доданих до позовної заяви доказів. Окрім того, позовну заяву було підписано саме власноручним підписом представника позивача, що свідчить про відсутність підстав на момент відкриття провадження у справі для повернення позову в порядку норм ст.174 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання відповідача на наявність недоліків та неточностей, які мали місце при складанні учасником ДТП (постраждалою особою) повідомлення про таку пригоду, страховою - страхового акту не спростовують встановленого судом факту перерахування Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» на користь постраждалого страхового відшкодування, та, як наслідок, виникнення права вимоги у позивача до особи, винної за заподіяний збиток на підставі ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача до відповідача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, судом прийнято до уваги те, що відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р.) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія А, №303-А, п.29).

З урахуванням викладеного, решту аргументів відповідача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновку суду про наявність підстав для задоволення позову.

Судовий збір в сумі 2102 грн згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Дослідивши докази, які наявні у матеріалах справи, керуючись ст.ст.86, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (85307, Донецька область, м.Покровськ, вул.Захисників України, 2, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03150, м.Київ, вул.Казимира Малевича, 31, ) суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 9486,30 грн, а також судовий збір в сумі 2102 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 28.12.2020р.

Повний текст рішення складено 04.01.2021р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця