ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.08.2020 м. Харків Справа № 905/636/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу №905/636/20

за позовом Маріупольської міської ради

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення 18 924 грн.,

без повідомлення (виклику) сторін,

Суть спору: Маріупольська міська рада звернулась до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Тимофєєвої Н.П. внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №375-001 від 01.12.2016р. у розмірі 18 924 грн.

12.05.2020р. господарським судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01.06.2020р. за вх.№9965/20 господарський суд одержав відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що тимчасова споруда встановлена не була, а тому обов`язок відповідача щодо здійснення пайової участі (внеску) відсутній. Також відповідач зазначає, що договір є розірваним з огляду на умови п.3.4 договору, якими визначено, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою договір розривається в односторонньому порядку. Крім того, відповідач посилається на те, що рішенням Маріупольської міської ради №7/14-1058 від 23.12.2016р. затверджена нова редакція типового договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, згідно з якою умови оплати за користування об`єктом благоустрою змінюються порівняно з тими, що були обумовлені сторонами в укладеному між сторонами договорі, та на те, що позивачем не було ініційовано внесення відповідних змін до спірного договору.

09.06.2020р. за вх.№10474/20 господарський суд одержав відповідь позивача на відзив, в якій не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, та посилається на те, що договір був укладений добровільно, фактично виконувався позивачем та не визнаний недійсним на теперішній час. Не обмежуючись строком розміщення тимчасової споруди, відповідач висловив намір її розмістити протягом строку дії договору та сплатити позивачу кошти одним платежем або рівними частинами у встановлені строки. Такий намір відповідача також підтверджується отриманням ним паспорту прив`язки на розміщення тимчасової споруди. Договір не містить жодних умов щодо звільнення відповідача від виконання обов`язку зі сплати пайової участі у зв`язку з відсутністю доказів розміщення на земельній ділянці тимчасової споруди. Крім того, борг за спірним договором відповідач визнав, про що свідчить його лист від 16.08.2019р., який додано до позовної заяви. Позивач також зазначає, що спірний договір було укладено 01.12.2016р. відповідно до типової форми, що існувала на той час та була затверджена рішенням Маріупольської міської ради №7/11-729 від 28.09.2016р., тобто до затвердження нової форми типового договору, при цьому, правом на ініціювання внесення змін до договору наділені обидві сторони такого договору, а не лише позивач.

Станом на 14.08.2020р. заперечення відповідача на відповідь на відзив, подання яких в силу норм ч.4 ст.161 ГПК України, є правом, а не обов`язком відповідача, до господарського суду не надходили.

Приймаючи до уваги те, що господарським судом вжито всі залежні від нього заходи для забезпечення реалізації сторонами права на судовий захист своїх прав та інтересів, закінчення строку розгляду справи 06.08.2020р. (з урахуванням п. 2 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ №731-IX від 18.06.2020р.), справа вирішена за наявними у ній матеріалами.

14.08.2020р. судом складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

10.11.2016р. ФОП Тимофєєва Н. П. звернулась до голови комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя Маріупольської міської ради із заявою про користування об`єктами благоустрою по пр. Металургів (СТС Ц163) м. Маріуполь. Згідно із цією заявою бажаний строк розміщення тимчасової споруди - з 01.12.2016р. до 01.12.2017р. Заяву зареєстровано 10.11.2016р. за №13-149-0369.

01.12.2016р. між Маріупольською міською радою (уповноважений орган, позивач) та ФОП ОСОБА_1 (замовник, відповідач) укладено договір №375-001 щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, за умовами п. 1.1 якого замовник має намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності за адресою: пр. Металургів (№Ц 163) в Центральному районі м. Маріуполя для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю замовника та погоджується на пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Площа об`єктів благоустрою м. Маріуполь, за використання яких здійснюється плата (внесок) за пайову участь в користуванні об`єктів благоустрою, складає 19 кв.м. (п.1.2. договору).

Відповідно до договору замовник зобов`язується взяти пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок уповноваженого органу кошти на їх утримання, призначення платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь (п.1.3 договору).

Розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь з розрахунку за рік становить 18 924 грн. Щомісячний розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполя складає 83 грн. за один квадратний метр площі об`єктів благоустрою, які будуть використанні (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. Реквізити для зарахування коштів пайової участі (внеску): загальний фонд бюджету міста Маріуполя - рахунок 0051 у ГУ ДКСУ у Донецькій області, МФО 834016, , отримувач Маріуп.УК/м.Маріуполь/24060300, код податку 24060300 (п. 1.4. договору).

Плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється замовником: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання договору, при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним, при розрахунках за розміщення тимчасових споруд для проведення гастрольних, розважальних, рекламних та інших заходів на термін до 10 діб - до початку проведення заходу (п. 1.5. договору).

Замовник зобов`язується своєчасно оплачувати пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь відповідно до умов договору та забезпечувати належне виконання вимог Положення про порядок розміщення ТС (п.п. 2.1.1, 2.1.5 договору).

Уповноважений орган має право вимагати від замовника своєчасної оплати пайової участі (внеску) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь відповідно до умов договору (п. 2.4.1 договору).

У разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою договір розривається в односторонньому порядку (п. 3.4 Договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року та становить з 01.12.2016р. до 01.12.2017р. (п.п. 4.1 - 4.3 договору).

Договір може бути розірвано за ініціативою однієї із сторін, при цьому ініціатор повинен письмово повідомити іншу сторону за 30 календарних днів, в результаті чого укладається угода про розірвання договору. Одностороння зміна умов або одностороння відмова від договору неприпустима крім випадків, передбачених Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (п. п. 5.2, 5.3 договору).

Підписання договору означає, що замовник ознайомлений та згоден з вимогами Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та інших нормативних актів, що регламентують підприємницьку діяльність в м. Маріуполь (п. 5.7. договору).

14.04.2017р. відповідачу видано паспорт прив`язки для розміщення тимчасової споруди за адресою пр. Металургів (№Ц 163) в Центральному районі м. Маріуполя, із строком дії до 01.12.2017р.

25.03.2019р. позивач звернувся до відповідача з вимогою №2053/2019 про сплату заборгованості, в т.ч. за договором №375-001 від 01.12.2016р. у розмірі 18 924 грн. за період з 01.12.2016р. по 28.02.2019р.

19.07.2019р. позивач звернувся до відповідача з вимогою №26.5-41800-26.1 про сплату заборгованості за договором №375-001 від 01.12.2016р. у розмірі 18 924 грн.

16.08.2019р. відповідач надав позивачу відповідь, якою повідомив про наявність фінансових складнощів та про те, що він в подальшому зобов`язується сплатити заборгованість за всіма договорами щодо пайової участі, які укладені між ними.

10.07.2019р. внесено запис №7005320 про припинення здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1, про що свідчать відомості з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки відповідачем не сплачено пайову участь (внесок) за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою №375-001 від 01.12.2016р. у розмірі 18 924 грн. за період 01.12.2016р. - 30.11.2017р., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. За ч.1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 цього Кодексу (як приклад, п.п. 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції ЗУ від 03.10 2017р. №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч.1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Відповідно до ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно із ст.26 ЦК України усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

За приписами ч.1 ст.34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Статтею 52 ЦК України встановлено цивільно-правову відповідальність фізичної особи-підприємця, згідно з якою така фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст.ст.51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 202-208 ГК України, ч.8 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018р. у справі №910/16713/15, від 13.02.2019р. у справі №910/8729/18, від 09.10.2019р. у справі №127/23144/18.

Таким чином, з огляду на те, що між сторонами виник спір, пов`язаний з виконанням умов господарського договору, який згідно із п.1 ч.1 ст.20 ГПК України є підвідомчий господарським судам, враховуючи правові позиції Верховного Суду, позивачем обґрунтовано визначено належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до п. 44 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент прийняття Маріупольською міської радою рішення від 28.09.2016р. №7/11-729) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи забезпечують організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Статтею 28 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття Маріупольською міської радою рішення від 28.09.2016р. №7/11-729) встановлено, що розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» та в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

За ч. 4 ст. 15 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» (в редакції, чинній на момент прийняття Маріупольською міської радою рішення від 28.09.2016р. №7/11-729) власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об`єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов`язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об`єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» фінансування заходів з благоустрою населених пунктів, утримання та ремонт об`єктів благоустрою здійснюється за рахунок коштів їх власників або користувачів, якщо це передбачено умовами відповідних договорів, а також за рахунок пайових внесків власників тимчасових споруд, розміщених на території об`єкта благоустрою, інших передбачених законом джерел фінансування.

На виконання вимог ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» рішенням Маріупольської міської ради від 28.09.2016р. №7/11-729 затверджено Положення про користування об`єктами благоустрою комунальної власності на території м. Маріуполя та про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Докази щодо визнання зазначеного рішення міської ради незаконним та/або недійсним у матеріалах справи відсутні, а тому суд приймає його при розгляді даної справи.

За змістом цих Положень, діючих на час підписання між сторонами спірного договору, порядок користування об`єктом благоустрою передбачав подання суб`єктом господарювання відповідної заяви до Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя. Після розгляду заяви та прийняття відповідного рішення, протягом 15 робочих днів суб`єкту господарювання пропонувалось підписати договір щодо пайової участі в користуванні об`єктами благоустрою за типовою формою із збереженням за останнім права відмовитися від укладання договору. Розміщенню тимчасової споруди передувало укладання договору про пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою із правом суб`єкта господарювання розмістити її протягом строку дії договору.

Як вище встановлено господарським судом, 10.11.2016р. відповідач звернувся до позивача із заявою про користування об`єктами благоустрою з метою розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності та 01.12.2016р. між сторонами укладений договір №375-001 щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання взяти пайову участь в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь у розмірі 18 924 грн. на рік шляхом її сплати єдиним платежем - протягом 20 календарних днів після підписання договору або рівними частинами - протягом року щомісячно до 10 числа місяця, наступного за звітним.

З огляду на приписи ст. ст. 627-629 ЦК України та приймаючи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів протилежного, при укладенні договору сторони, зокрема, відповідач на свій розсуд та з власної волі узгодив умови договору, в повній мірі погодившись зі змістом договору, у т.ч. з порядком та умовами здійснення платежів, визнавши умови щодо сплати пайової участі (внеску) обов`язковими для виконання та прийнявши на себе ризик настання негативних наслідків невиконання умов договору.

В свою чергу, позивач мав обґрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельній ділянці об`єкта благоустрою.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч. 1,7 ст.193 ГК України.

Між тим, встановлені обставини справи свідчать, що за період грудень 2016р. - листопад 2017р. пайова участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь відповідачем не сплачена(ий), внаслідок чого в нього виник борг у розмірі 18 924 грн. При цьому, у листі від 16.08.2019р. відповідач фактично визнав наявність цього боргу.

Посилання відповідача на не встановлення тимчасової споруди як на підставу звільнення від плати пайової участі (внеску) за договором є помилковим, оскільки в договорі щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою такі застереження відсутні, а тому відповідач був зобов`язаний сплачувати пайову участь (внесок) незалежно від факту встановлення тимчасової споруди.

Посилання відповідача стосовно того, що спірний договір було розірвано в односторонньому порядку у зв`язку з двомісячною несплатою пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, судом до уваги не прийнято, оскільки сукупний аналіз умов п.п. 3.4, 5.2 договору визначає право розірвання договору за ініціативою однієї з сторін, а не його автоматичне припинення. В матеріалах справи відсутні докази ініціювання будь-ким з учасників спірних відносин розірвання оговору на підставі п. 3.4 договору в порядку п. 5.2 договору. Одночасно, отримання відповідачем паспорту прив`язки тимчасової споруди 14.04.2017р. (тобто через 4 місяця після укладення договору, протягом яких пайова участь також не здійснювалась) свідчить про відсутність наміру відповідача щодо розірвання спірного договору та про визнання його діючим обома сторонами.

Посилання відповідача на те, що рішенням Маріупольської міської ради №7/14-1058 від 23.12.2016р. затверджена нова редакція типового договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, згідно з якою умови оплати за користування об`єктом благоустрою змінюються порівняно з тими, що були обумовлені сторонами в укладеному між сторонами договорі, судом до уваги не прийнято, оскільки підстави застосовувати умови типового договору, які сторонами не були погоджені шляхом внесення відповідних змін до спірного договору, при вирішенні даного спору, відсутні. Одночасно, за змістом вказаного рішення не вимагалося приведення договорів, укладених раніше, у відповідність до нових вимог стосовно типового договору. Окрім того, з огляду на умови укладеного між сторонами договору, правом ініціативи внесення змін до договору володіють обидва контрагенти, але в матеріалах справи відсутні будь-які докази реалізації в т.ч. відповідачем такого права.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, а отже і їх задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позов Маріупольської міської ради задовольнити.

2.Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Маріупольської міської ради (87555, Донецька обл., Жовтневий р-н, м. Маріуполь, пр-т Миру, буд. 70; ідент. код ЄДР 33852448) заборгованість у розмірі 18 24 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) грн., судовий збір у розмірі 2 02 (дві тисячі сто дві) грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 19.08.2020р.

Суддя Л.В. Ніколаєва