ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року Справа № 903/616/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Волинський військовий лісгосп" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 21.09.2020 р. у справі № 903/616/20 (суддя Кравчук А. М.)

за заявою Державного підприємства "Волинський військовий лісгосп" про скасування судового наказу № 903/616/20 від 25.08.2020 р. про стягнення з ДП "Волинський військовий лісгосп" 28 509 грн боргу за договором № 301 від 28.02.2020 р.

за участю представників сторін:

заявника - не з`явився;

КЕВ м. Рівне - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Квартирно - експлуатаційний відділ м. Рівне звернувся до Господарського суду Волинської області із заявою в порядку наказного провадження про стягнення з Державного підприємства "Волинський військовий лісгосп" 28 509 грн боргу на підставі договору № 301 від 28.02.2020 р.

25.08.2020 р. Господарським судом Волинської області було видано судовий наказ № 903/616/20 про стягнення з ДП "Волинський військовий лісгосп" 28 509 грн боргу за договором № 301 від 28.02.2020 р.

18.09.2020 р. на адресу Господарського суду Волинської області надійшла заява ДП "Волинський військовий лісгосп" про скасування судового наказу № 903/616/20 від 25.08.2020 р.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 21.09.2020 р. у справі № 903/616/20 заяву ДП "Волинський військовий лісгосп" про скасування судового наказу № 903/616/20 з матеріалами повернуто заявнику.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви про скасування судового наказу, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи п. 1 ч. 5, ч. 6 ст. 157 ГПК України, зазначив, що до заяви про скасування судового наказу не додані докази сплати судового збору.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ДП "Волинський військовий лісгосп" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, прийняти нове рішення, яким заяву про скасування судового наказу задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що ним не було сплачено судовий збір за подання заяви про скасування судового наказу, так як на час подання заяви головний бухгалтер підприємства перебувала у відрядженні, тому вважає, що судовий збір був несплачений з поважних причин.

Звертає увагу суду на те, що положення п. 1 ч. 5 ст. 157 ГПК України не кореспондується з вимогами ст. 11 ГПК України, якою унормовано верховенство права при розгляді справ, конкретно в даній правовій нормі вказано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Вказує, що даний принцип порушено, фактично скаржника не допущено до правосуддя, оскільки суду слід було надати можливість ДП "Волинський військовий лісгосп", усунути недоліки заяви.

Також зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2020 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено на 09.12.2020 р. об 14:30 год.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Олексюк Г.Є. у період з 08.12.2020 р. по 17.12.2020 р. включно, судове засідання у справі 09.12.2020 р. об 14:30 год. не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2020 р. розгляд скарги призначено на 28.12.2020 р. об 10:30 год.

Квартирно - експлуатаційний відділ м. Рівне подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції абсолютно правомірно повернув заяву про скасування судового наказу на підставі ч. 5 ст. 157 ГПК України. Звертає увагу, що апеляційна скарга підписана представником, який не мав повноважень на вчинення таких дій та оформлена з порушеннями ст. 258 ГПК України.

Державне підприємство "Волинський військовий лісгосп" подало до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій вважає доводи, наведені КЕВ у м. Рівне надуманими та безпідставними, тому просить апеляційну скаргу задоволити.

Квартирно - експлуатаційний відділ м. Рівне подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких спростовує доводи відповідача, наведені у відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне подав до суду заяву, в якій просить суд розгляд скарги здійснювати без участі його повноважного представника, закрити апеляційне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 264 ГПК України.

Представник ДП "Волинський військовий лісгосп" надіслав до суду клопотання, в якому просить відкласти розгляд скарги на іншу дату у зв`язку із захворюванням на СОVID-19.

Розглянувши клопотання ДП "Волинський військовий лісгосп" про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

За приписами ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Роль національних судів полягає в організації судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи, заявник жодним чином не обґрунтовує необхідність такого відкладення, з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої його явки в судове засідання. Одночасно, заявник мав достатньо часу для подання до суду всіх необхідних доказів в підтвердження обґрунтованості своїх вимог.

Отже, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі ДП "Волинський військовий лісгосп", судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а позиція заявника достатньо повно була викладена у апеляційній скарзі, відповіді на відзив, враховуючи обмеженість строків розгляду апеляційної скарги, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Окрім того, суд приймає до уваги те, що ухвалою апеляційного суду від 18.12.2020 р. розгляд скарги було призначено поза межами строку, встановленого ст. 273 ГПК України, а ДП "Волинський військовий лісгосп" не був позбавлений права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відповідно до частини 2 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини 1 статті 256 ГПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку розглянути апеляційну скаргу ДП "Волинський військовий лісгосп" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 21.09.2020 р. у справі № 903/616/20 у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В судове засідання 28.12.2020 р. представники сторін не з`явилися, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду скарги, клопотання позивача про розгляд скарги без його участі, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ГПК України, боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 157 ГПК України заява про скасування судового наказу подається в суд у письмовій формі.

Вимоги до заяви про скасування судового наказу встановлені ч. 3 ст. 157 ГПК України.

Так, заява про скасування судового наказу має містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника для фізичних осіб - громадян України;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника боржника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) наказ, що оспорюється;

5) зазначення про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача.

Частиною 5 статті 157 ГПК України встановлено, що до заяви про скасування судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника боржника, якщо заява подається таким представником;

3) клопотання про поновлення пропущеного строку, якщо заява подається після спливу строку, передбаченого частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 6 ст. 157 ГПК України, у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення не пізніше двох днів з дня її надходження до суду.

Таким чином, положення ч. 5 ст. 157 ГПК України містить вичерпний перелік документів, що додаються до заяви, зокрема, документ, що підтверджує сплату судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду заяви про скасування судового наказу сплачується судовий збір в сумі 0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року становить 2102 грн.

Таким чином, за подання заяви про скасування судового наказу ДП "Волинський військовий лісгосп" слід було сплатити 105,10 грн судового збору, чого ним зроблено не було.

Враховуючи те, що ДП "Волинський військовий лісгосп" не дотримано вимоги Закону України "Про судовий збір" та до заяви про скасування судового наказу не додано докази, що підтверджують сплату судового збору, суд першої інстанції правомірно повернув дану заяву на підставі ч. 6 ст. 157 ГПК України.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналізуючи право особи на розгляд її заяви в суді, слід застосовувати положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є держава Україна, з урахуванням практики ЄСПЛ, зокрема, у Рішенні 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України", яким зазначено, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

При цьому, суд зазначає, що "право на суд" не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, включно з фінансовими. Так, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовуватися накладенням фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права на доступ до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції (Рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі").

Реалізація особою права на звернення до суду здійснюється шляхом подання відповідних заяв (скарг), вимоги до форми та змісту яких встановлені ГПК України, серед яких зазначено докази сплати судового збору.

Отже, встановлення державою обов`язку щодо сплати судового збору за звернення до господарського суду, у порядку та розмірі, що встановлені Законом України "Про судовий збір", є допустимим обмеженням скаржника у доступі до суду та не становить порушення гарантованого йому п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "права на суд".

Доводи скаржника про те, що ним не було сплачено судовий збір за подання заяви про скасування судового наказу, так як на час подання даної заяви головний бухгалтер підприємства перебувала у відрядженні, суд вважає необґрунтованими, оскільки оплата судового збору належним чином могла бути здійснена іншими працівниками підприємства. Дані обставини, на переконання суду, не є такими, що могли слугувати для несплати судового збору за подання заяви у даній справі.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання скаржника про те, що суд першої інстанції не надав можливість заявнику усунути недоліки заяви про скасування судового наказу, оскільки ч. 6 ст. 157 ГПК України чітко визначено, що у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення. Тобто, в даному випадку, у суду відсутні процесуальні можливості, передбачені ст. 174 ГПК України.

Щодо доводів КЕВ м. Рівне про те, що апеляційна скарга підписана представником, який не мав повноважень на вчинення таких дій, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Статтею 58 ГПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року №1401 - VIII (далі - Закон України №1401 - VIII), яким внесено зміни до Конституції України та доповнено Основний Закон окремими статтями.

За змістом частин 3 та 4 статті 131-2 Конституції України (у редакції Закону України №1401 - VIII) виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді, зокрема, у малозначних спорах.

За змістом статті 131-2 Конституції України необхідність її додаткової регламентації законом передбачена частиною 4 цієї статті щодо встановлення винятків представництва в суді адвокатами, зокрема, визначення поняття малозначних спорів.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Наказне провадження відповідно до частини 2 статті 12 ГПК України призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Статтею 12 цього Кодексу визначено, що малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини 1 статті 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із матеріалів справи, КЕВ м. Рівне звернулося до Господарського суду Волинської області із заявою про видачу судового наказу у порядку наказного провадження до боржника - ДП "Волинський військовий лісгосп" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 28 509 грн.

Отже, предметом заяви у цій справі є стягнення 28 509 грн, а оскільки ціна заяви не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною в силу прямої вказівки процесуального закону.

Відповідно до частини 2 статті 58 ГПК України при розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

З огляду на викладене, ДП "Волинський військовий лісгосп" як сторона у справі, віднесеній процесуальним законом до малозначних, не позбавлено права на представництво своїх законних інтересів, у тому числі й на звернення із апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Волинської області від 21.09.2020 р. у справі № 903/616/20, зокрема, штатними юрисконсультами, юристами - працівниками власних структурних підрозділів тощо.

Наведене є винятком із загального правила прямої дії норми статей 59, 131-2 Конституції України та підпункту 11 пункту 161 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України, за змістом якого представництво відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що скарга підписана неуповноваженою особою, а відтак і відсутні підстави для закриття апеляційного провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 264 ГПК України.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає щодо посилань КЕВ м. Рівне про порушення апеляційним судом вимог п. п. 2, 3, 8 ч. 2 ст. 258 ГПК України те, що у справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішеннях у справах "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13.01.2000 та "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати скаржнику можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би проявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке регламентовано статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ухвала Господарського суду Волинської області від 21.09.2020 р. у справі № 903/616/20 винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням обставин справи, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги, у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Волинський військовий лісгосп" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 21.09.2020 р. у справі № 903/616/20 - залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2020 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.