ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2020 р. Справа№ 910/17991/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 10.12.2020

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2020 (повний текст рішення підписано 05.02.2020)

у справі №910/17991/19 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер - Солюшн»

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ретонга»

про визнання недійсним договору поруки від 04.11.2016 № 4Р13479Д/П

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним договору поруки від 04.11.2016 №4Р13479Д/П, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк».

Позов мотивовано тим, що договір поруки був укладений внаслідок обману останнього відповідачем, а саме при укладенні спірного договору позивач мав намір отримати прибуток від укладення спірного договору поруки у вигляді отримання у власність майна переданого у якості забезпечення зобов`язань попереднього боржника за кредитними договорами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Крім того, викладені позивачем у позовній заяві обставини не свідчать про введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні спірного правочину.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2020 у справі №910/17991/19 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Апелянт зазначив, що розгляд справи в порядку спрощеного провадження судом першої інстанції не надав можливості в повній мірі забезпечити змагальність сторін та прийняття обґрунтованого рішення.

Апелянт стверджує, що метою укладення спірних договорів було переведення на нього прав кредитора за зобов`язаннями перед банком з метою отримання прибутку, оскільки зобов`язання які виконані позивачем як поручителем були забезпечені на суму, що значно перевищувало заборгованість боржників перед банком, а отже давало підстави вважати, що укладаючи такі договори позивач отримає прибуток.

При цьому, за твердженням позивача, банк знав про фінансовий стан позивача, а тому оманою його змусив укласти спірний договір застави не маючи на меті передавати документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань «старих» боржників у вигляді цінних для позивача активів, чим позбавив позивача можливості отримати те, на що він розраховував при укладенні Договорів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/17991/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2020, справу №910/17991/19 призначено до розгляду на 30.04.2020.

31.03.2020 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що судом першої інстанції правомірно розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження і вказані обставини не привели до порушень прав учасників процесу.

Крім того відповідач зазначає, що оспорюваний договір застави укладений на виконання чинного кредитного договору, а позивачем не доведено ні факту обману, ні умислу відповідача на вчинення обману, а також не надано доказів, що метою укладення спірних правочинів було отримання прибутків, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю.

Розгляд справи неодноразово переносився у зв`язку зі зміною складу суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Ретонга», запропоновано відповідачу надати суду належним чином завірені копії кредитних договорів та інформацію про заборгованість. Розгляд справи відкладено на 01.10.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. з 02.11.2020 на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 03.11.2020 у справі №910/17991/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 справу №910/17991/19 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено розгляд справи на 26.11.2020.

26.11.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду (канцелярію суду) від АТ «КБ «Приватбанк» надійшло клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні. Клопотання мотивовано тим, що документи, які має надати відповідач до суду відповідно до ухвали від 03.09.2020 містять гриф «Банківська таємниця», а тому з метою нерозголошення банківської таємниці справу слід розглядати в закритому судовому засіданні.

Крім того, АТ «КБ «Приватбанк» у судовому засіданні 26.11.2020 подало клопотання про долучення до матеріалів справи належним чином завірених копій кредитних договорів від 08.08.2013 №4Р13479Д, від 09.08.2013 №4Р13473И, від 13.08.2013 №4Р13474И, від 16.08.2013 №4Р13503Д укладених між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Ретонга» та інформацію про заборгованість ТОВ «Ретонга» станом на 17.09.2020 з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами за вказаними кредитними договорами; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 12.10.2018 з додатком «Опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2020 клопотання Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розгляд справи в закритому судовому засіданні задоволено.

У судовому засіданні 26.11.2020 представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з долученими документами.

Ухвалою від 26.11.2020 оголошено перерву у судовому засіданні до 10.12.2020.

У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи належне повідомлення третьої особи про дату, час та місце розгляду справи, а також враховуючи надані представниками позивача та відповідача пояснення, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представників позивача.

У закритому судовому засіданні судовому засіданні 10.12.2020, досліджено, зокрема, документи які долучено відповідачем до клопотання до 26.11.2020, а саме: належним чином завірені копії кредитних договорів від 08.08.2013 №4Р13479Д, від 09.08.2013 №4Р13473И, від 13.08.2013 №4Р13474И, від 16.08.2013 №4Р13503Д укладених між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Ретонга»; довідку про заборгованість ТОВ «Ретонга» станом на 17.09.2020 з повернення та сплати відсотків за користування кредитом по кредитним договорам №4Р13479Д від 08.08.2013, №4Р13473И від 09.08.2013, №4Р13474И від 13.08.2013, №4Р13503Д від 16.08.2013; завірену копію протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 12.10.2018 з додатком «Опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду».

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення в яких підтримав доводи в яких підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення - скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Китчер - Солюшн» (поручителем) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (кредитором) був укладений договір поруки № 4Р13479Д/П (спірний договір) в забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕТОНГА» перед банком за кредитними договорами № 4Р13479Д від 08.08.2013, № 4Р13473И від 09.08.2013, 4Р13474И від 13.08.2013, 4Р13503Д від 16.08.2013.

Крім того, 04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Китчер - Солюшн» (боржник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) був укладений кредитний договір.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що договір поруки був укладений внаслідок обману останнього відповідачем, а саме при укладенні спірного договору позивач мав намір отримати прибуток за рахунок активів які перебували в заставі банку, та які він мав намір отримати виконавши зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ретонга» перед банком.

При цьому, позивач вказує, що виконавши зобов`язання за Товариство з обмеженою відповідальністю «Ретонга» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Дампір» позивач не отримав того на що розраховував, а саме прибутку, а банк укладаючи відповідні договори не мав наміру передавати позивачу ні документи ні права на активи, чим ввів позивача в оману.

Колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у даній справі є договір поруки укладений на забезпечення виконання зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ретонга», а порука щодо зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Дампір» виходить за межі предмету доказування у даній справі.

Водночас, відповідно до наявного у матеріалах справи протоколу від 03.11.2016 № 03-11/2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер - Солюшн» (т. 1 а.с. 103), вбачається, що товариство вирішило укласти з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір на суму 3 700 000 000,00 грн.

Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за «старими» кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку, як це вказує у своїх поясненнях позивач.

Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 01.11.2016 (и. 1 а.с. 104) та заявки на отримання кредиту від 01.11.2016 (т. 1 а.с. 105), що були надані позивачем на адресу банку, а копії долучені банком до відзиву на позовну заяву, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за «старими» кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договір поруки, який позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі № 4К16107Г від 04.11.2016, а саме в пункті А.2, де метою кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності (т. 1 а.с. 12).

Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

Колегія суддів наголошує, що укладення договору поруки не передбачає отримання прибутку, крім випадків передбачених ст. 558 Цивільного кодексу України, однак, така плата не була встановлена в оспорюваному договорі поруки, що виключає можливість отримання прибутку за таким договором, в свою чергу, відповідно до частини 3 статті 556 Цивільного кодексу України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.

У свою чергу, позивач укладаючи Договори ціною понад три мільярди гривень мав, щонайменше ознайомитись з суттю та правовими наслідками укладення таких договорів.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 558 Цивільного кодексу України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові.

У відповідності до ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Матеріали справи не містять доказів, а позивач не посилається на те, що при укладенні договору поруки його було обмежено у ознайомленні з його текстом чи у внесенні змін до нього, а тому посилання на те, що метою укладення ним спірного Договору поруки було отримання прибутку шляхом отримання майна боржників банку на суму, що перевищує вартість погашеної заборгованості не випливає ні з суті спірного договору, ні з суті правовідносин, що виникають у випадку поруки, ні з матеріалів справи та наявних в ній доказів.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав введення в оману повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, однак позивачем не доведено, що спірний правочин було укладено під впливом обману, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

Крім того, позивачем не доведено факту наявності умислу відповідача чи його службових осіб, а також не спростовано висновків суду першої інстанції, щодо спірного правочину, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

В свою чергу, посилання позивача на невиконання банком зобов`язань передбачених оспорюваним Договором поруки стосується суто виконання договору, а не введення позивача в оману на момент укладення правочину, а тому не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо посилань позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, при винесенні ухвали від 21.12.2019 про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом представників у судове засідання, суд першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України виходив з малозначності справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, зокрема, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, оскільки справа є не складною.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 5 ст. 12 ГПК України).

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 250 ГПК України).

З аналізу наведених норм процесуального права, вбачається, що господарські суди, відкриваючи провадження у справі наділені певною дискрецією щодо можливості віднесення того чи іншого спору до категорії малозначних та, відповідно, здійснення судочинства у таких справах за правилами спрощеного провадження. Водночас, таке право суду не є абсолютним.

Особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження визначено ст. 252 ГПК України.

Водночас, незважаючи на значну суму яка є предметом спірного договору поруки, обставини на які посилається позивач, з урахуванням обсягу доказів які позивач долучає на підтвердження своєї позиції, не вимагали проведення окремого підготовчого засідання, а тому судом першої інстанції правомірно ухвалено рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом представників сторін у судове засідання.

Натомість позивачем не обґрунтовано, яким саме чином відповідні процесуальні дії суду обмежили чи порушили його процесуальні права.

Крім того, колегія судів враховує, що розгляд даного спору міг вплинути на права та охоронювані законом інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Ретонга», а тому суд першої інстанції мав залучити вказану особу до участі у справі, однак вказане порушення було виправлено судом апеляційної інстанції ухвалою від 03.09.2020 та не призвело до порушення прав чи охоронюваних законом інтересів вказаної особи, та не мало наслідком прийняття необґрунтованого рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає в діях суду першої інстанції порушень норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2020, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2020 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Китчер-Солюшн» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2020 у справі №910/17991/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2020 у справі №910/17991/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Китчер - Солюшн».

4. Матеріали справи №910/17991/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 28.12.2020 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

С.Я. Дикунська