ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3485/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

без виклику (повідомлення) учасників процесу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юпітер", місто Харків,

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Патріот", село Рясне,

про стягнення неустойки за договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юпітер", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Приватного сільськогосподарського підприємства "Патріот", про стягнення штрафу в розмірі 212 000,00 та пені в розмірі 36 144,26 грн.

02 листопада 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Юпітер" до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/3485/20. Розгляд справи № 922/3485/20 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

За статтями 42, 119, 161, 165, 166, 168, 178 Господарського процесуального кодексу України сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: відповідачем - відзив, який прийнято до розгляду із долученням до матеріалів справи ухвалою суду від 02 грудня 2020 року; позивачем - відповідь на відзив, яка прийнята до розгляду з залученням до матеріалів справи ухвалою суду, з урахуванням ухвали про виправлення описки, 07 грудня 2020 року, а також заперечення, які долучені до матеріалів справи 14 грудня 2020 року ухвалою суду.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів учасників справи фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

22 липня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юпітер" (покупець, позивач у справі) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Патріот" (постачальник, відповідач у справі) укладено договір поставки № КП-Т-Б-001/07-22 (далі за текстом договір), за умовами якого постачальник передає, а покупець приймає й оплачує пшеницю 4 кл. врожаю 2020 року, що відповідає по якості ДСТУ 3768:2019 та не перевищує по якості показники, визначені у пункті 2.5. даного договору, надалі "Товар", кількість 400 т (чотириста тон) +/- 5.00% за вибором покупця за ціною 5300,00 грн. за одиницю товару на загальну суму 2 120 00,00 грн. +/- 5.00%, у тому числі ПДВ 353 333,40 грн. +/- 5.00%. Ціна товару визначена сторонами у вказаному договорі є звичайною (пункт 1.1. договору). Пунктом 2.1. договору передбачено, що товар за даним договором поставляється покупцю партіями на умовах FCA (Міжнародні правила тлумачення торгових термінів "Інкоермс" у редакції 2000 року), склад Постачальника, який знаходиться за адресою: Харківська область, Золочівський район, село Рясне, вулиця Підлісная, 2-а. Правила "Інкотермс" діють лише в частині, що не суперечить умовам даного договору. Поставка товару може здійснюватися партіями, при цьому поставка всього обсягу товару за даним договором здійснюється в термін до 31 липня 2020 року включно. Відвантаження товару у транспортні засоби покупця здійснюється силами та засобами постачальника, а витрати по доставці товару на склад постачальника здійснюється за рахунок покупця (пункт 2.2. договору). За пунктом 3.1. договору оплата у розмірі 80% від вартості кожної поставленої партії товару протягом 2 (двох) банківських днів з моменту надання постачальником покупцю рахунку-фактури на кожну партію, остаточний розрахунок - не пізніше наступного дня за днем надання документів до п. 8.8 договору; остаточна оплата за товар може проводитися частинами в сумі які дорівнюють сумі поставленого по договору товару. Відповідно до Розділу 5 договору, постачальник за даним договором несе наступну відповідальність: за порушення термінів поставки товару сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла на час прострочення, від вартості непоставленого (недопоставленого) товару за кожний день прострочки. За порушення термінів поставки товару, визначених у пункті 2.2. даного договору понад 10 днів постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від загальної суми договору, що визначена пунктом 1.1. договору. Якщо якість товару, що поставляється по даному договору, виявиться такою, що не відповідає умовам даного договору, у тому числі не надання постачальником документу, що підтверджує те, що товар пройшов експертизу і вважається вільним від шкідливих організмів, що є карантинним, покупець вправі відмовитися від прийняття товару та його оплати, а якщо товар вже оплачений, постачальник зобов`язаний на вимогу покупця надати відповідний документ, або відшкодувати понесені постачальником витрати по доведенню якісних показників товару, або повернути у п`ятиденний термін сплачені суми передплати (на вибір покупця). У відповідності до розділу 7 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині розрахунків договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

22 липня 2020 року сформовано та виставлено позивачу рахунок-фактуру № 18 на загальну суму 1 060 000,80 грн. На виконання обумовлених контрагентами зобов`язань, позивач здійснив перерахування грошових коштів на загальну суму 848 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 11 від 23 липня 2020 року на суму 424 000,00 грн. та платіжним дорученням 7 від 22 липня 2020 року на суму 424 000,00 грн.

Надалі, в рамках укладеного договору, відповідачем здійснено активні дії, покликані на виконання визначених договором обов`язків, шляхом постачання позивачеві товару із оформленням даної дії шляхом формування товарно-транспортних накладних від 23 липня 2020 року за № 19 та № 20.

Втім, через невідповідність поставленого товару у розмірі 80,62 тони якості, визначеної у пункті 2.6. договору, позивачем був складений акт невідповідності товару встановленої умовами договору якості від 23 липня 2020 року.

23 липня 2020 року на адресу відповідача було сформовано лист, якій містив пропозицію позивача щодо поставки продукції належної якості або повернути грошові кошти, сплачені в якості передплати за товар.

27 липня 2020 року позивач звернувся до відповідача про повернення грошових коштів, сплачених в якості передплати в сумі 848 000,00 грн.

28 липня 2020 року відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 848 000,00 грн., що були сплачені на виконання умов договору.

31 липня 2020 року позивач звернувся до відповідача із пропозицією здійснити поставку визначеного пунктом 1.1. договору товару в строки та обсязі, встановленого договором, із додержанням вимог по якості, передбачених договором.

У відповідь відповідач повідомив позивача листом за вих. № 28/2-08 від 28 серпня 2020 року про те, що виходячи із приписів Міжнародних правил тлумачення торгових термінів "Інкоермс" у редакції 2000 року, які визначені умовами договору, саме на покупця покладений обов`язок із вивезення товару зі складу постачальника (Харківська область, Золочівський район, село Рясне, вулиця Підлісная, 2-а). Враховуючи, що транспорт покупцем не направлявся, а відтак відсутня правова підстава для виконання визначеної у листі від 31 липня 2020 року вимоги покупця.

21 вересня 2020 року формуючи лист, позивач визначив свою позицію з приводу укладеного між контрагентами договору, зазначивши про відмову, в порядку статті 612, 549-552 Цивільного кодексу України, від виконання обов`язків за договором та встановивши тижневий строк сплати штрафу у розмірі 212 000,00 грн.

24 вересня 2020 року на адресу позивача відповідачем скеровано лист за вих. № 24/1-09 у якому було повідомлено про відсутність будь-яких порушень з боку постачальника, а тому підстав для сплати штрафної санкції відсутні.

Враховуючи, що відповідач оплату штрафу за порушення умов договору не здійснив, позивач був змушений звернутись до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

За загальними положеннями цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України). Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій, волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) зі змістом якої кореспондуються і приписи статті 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Частиною 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі статтею 193 ГК України та статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За змістом статті 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Аналогічні застереження містить стаття 525 ЦК України.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, враховуючи, що предметом договору слугує зобов`язання із передачі товару, суд зазначає, що між сторонами виникли господарські відносини на підставі договору поставки, до яких, крім положень ЦК України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, застосовуються також положення глави 54 підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України.

Згідно положень стаття 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина 1 статті 662 ЦК України). В пункті 2 частини 1 статті 664 ЦК України зазначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач взяв на себе обов`язок із поставки покупцю (позивачу) визначеного договором товару на умовах "Інкотермс" FCA 2000, а позивач, в свою чергу, повинен був забезпечити транспортні засоби для завантаження товару, прийняти та оплатити товар. Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ("Інкотермс", редакція 2000 року) термін FCA (... named place) Франко перевізник (... назва місця) означає, що продавець здійснює поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці. Слід зазначити, що вибір місця поставки впливає на зобов`язання щодо завантаження й розвантаження товару у такому місці. Якщо поставка здійснюється на площах продавця, продавець відповідає за завантаження. Якщо ж поставка здійснюється в іншому місці, продавець не несе відповідальності за розвантаження товару. Цей термін може бути застосований незалежно від виду транспорту, включаючи змішані (мультимодальні) перевезення. Під словом "перевізник" розуміється будь-яка особа, що на підставі договору перевезення зобов`язується здійснити або забезпечити здійснення перевезення товару залізницею, автомобільним, повітряним, морським, внутрішнім водним транспортом або комбінацією цих видів транспорту. Якщо покупець призначає іншу особу, ніж перевізник, прийняти товар для перевезення, то продавець вважається таким, що виконав свої обов`язки щодо поставки товару з моменту його передання такій особі.

Відтак, з наведеного вбачається, що сторони між собою погодили порядок поставки, а саме: товар завантажується у визначеному місці (Харківська область, Золочівський район, село Рясне, вулиця Підлісная, 2-а), а покупець (позивач) повинен надати транспорт для перевезення товару. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази зміни або викладення розділу 2 договору в іншій редакції.

Отже, виконання продавцем (відповідачем) визначених умовами договору дій (поставка товару на умовах FCA Інкотермс - 2000) залежить від виконання зустрічного обов`язку покупця (позивача) забезпечити транспортний засіб у визначене місце.

Тобто, саме на покупця (позивача) лягає тягар, пов`язаний із направленням на склад продавця (відповідача) транспортних засобів, на які, в подальшому, буде здійснено завантаження визначеного товару.

23 липня 2020 року, на виконання умов договору, відповідачем було відвантажено позивачу пшеницю 4 класу врожаю 2020 року в кількості 80,62 тон, що підтверджується товарно-транспортними накладними № 19 та № 20 від 23 липня 2020 року. При цьому, у даних товарно-транспортних накладних в графі "замовник" зазначено Товариства з обмеженою відповідальністю "Юпітер", тобто позивачем вчинились дії по направленню на адресу відповідача транспортних засобів для отримання обумовленого договором товару (вантажу).

Надалі, під час перевірки на якість, 23 липня 2020 року позивачем було складено акт невідповідності товару встановленої умовам договору якості, в якому вказано, що пшениця 4 класу врожаю 2020 року в кількості 80,52 тон не відповідає умовам якості, передбаченими у пункті 2.6. договору, у зв`язку з чим позивач повернув відповідачу даний товару.

При цьому, повертаючи товар, позивач листом від 23 липня 2020 року визначив альтернативність дій відповідача: поставка продукції належної якості або повернення грошових коштів, сплачених в якості передплати за товар. 28 липня 2020 року, у відповідності до платіжного доручення № 1024 на сумі 848 000,00 грн., відповідач в повному обсязі повернув позивачу сплачені грошові кошти в якості передоплати (пункт 3.1. договору).

31 липня 2020 року (вже після повернення передоплати), позивач звернувся до відповідача із пропозицією здійснити поставку визначеного пунктом 1.1. договору товару в строки та обсязі, встановленого договором, із додержанням вимог по якості, передбачених договором. При цьому, позивачем не було зазначено про транспортний засіб або найменування перевізника чи уповноваженої особи з визначенням дати, коли перевізник чи уповноважена особа може забрати обумовлений товар, який поставляється на умовах FCA "Інкотермс" (2000), що унеможливило для постачальника (відповідача) здійснення визначених умовами договору дій щодо поставки товару.

Тобто, відповідач мав змогу з моменту повернення неякісного товару (23 липня 2020 р.) виконати зобов`язання щодо передачі позивачу товару до закінчення терміну, визначеного у п. 2.2 договору (31 липня 2020 року), тобто виконати свої зобов`язання по поставці товару за умови направлення позивачем (покупцем) транспортних засобів відповідачу для завантаження. В протилежному випадку (направлення постачальником товару покупцю) було б здійснено поза визначених умовами договору зобов`язань, що не узгоджується із умовами, які на власний розсуд та з урахуванням свободи договору, визначені сторонами у змісті договору.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на умови пункту 2.1. договору та те, що позивач не довів належними та допустимими доказами направлення відповідачу в строк з 23 по 31 липня 2020 року транспорту на (завантаження) поставку товару, суд не вбачає підстав вважати відповідача таким, що не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором та відповідно таким, що прострочив його виконання.

Відповідно до приписів частини 4 статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Частини 1-2 статті 613 ЦК України встановлюють, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Враховуючи зазначене, суд констатує, що з боку відповідача (постачальника) відсутні порушення термінів поставки товару, оскільки саме позивачем не виконано вимоги щодо забезпечення транспортного засобу (або уповноваженої особи перевізника) під завантаження з 23 по 31 липня 2020 року, як-то передбачено умовами договору та правилами FCA "Інкотермс" (2000), а відтак до відповідача не можуть бути застосовані санкції, передбачені договором, оскільки виконання ним свого обов`язку щодо поставки (завантаження) товару знаходиться в тісному зв`язку із обов`язком покупця (позивача) забезпечити транспорт під завантаження (або визначити перевізника та повідомити постачальника про його найменування), що позивачем по строку з 23 по 31 липня 2020 року зроблено не було.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, які саме заходи були вжиті позивачем з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань перед відповідачем, як-то направлення на його адресу транспортного засобу в період з 23 по 31 липня 2020 року для подальшого завантаження товару, що передбачено договором (п. 2.1, 2.2 договору) та умовам FCA "Інкотермс" (2000), у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги не обґрунтованими та такими, що не підтверджені достовірними доказами.

Розглянувши заяву позивача та відповідача про розподіл судових витрат за правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у формі штрафної санкції в розмірі 248 144,26 грн., суд не здійснює розподіл понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо поданої заяви відповідача, поданої в порядку статті 126 Господарського процесуального кодексу України, то суд зазначає наступне. Для цілей розподілу судових витрат є визначальним: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 Кодексу). У частині 3 статті 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи 19 листопада 2020 року між адвокатом Сай Л.В. (адвокат) та Приватного сільськогосподарського підприємства "Патріот" (клієнт) укладено договір № 19/11 про надання правничої допомоги, у відповідності до якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати юридичну допомогу клієнту. Сторонами договору у пункті 4.1 договору узгоджено, що отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. 01 грудня 2020 року адвокатом сформовано рахунок на оплату в сумі 14 888,00 грн. 01 грудня 2020 року клієнт (відповідач у справі), на виконання договірних зобов`язань, перерахував адвокату грошові кошти в сумі 14 888,00 грн., що підтверджується квитанцією №13 від 01 грудня 2020 року. 01 грудня 2020 року сторонами складено та підписано акт про приймання-передачі наданих послуг на суму 14 888,00 грн.

Тобто, на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу подано разом із заявами по суті справи (відзив та заперечення) акт приймання- передачі наданих послу від 01 грудня 2020 року із зазначенням переліку наданих послуг, рахунок на оплату від 01 грудня 2020 року на суму 14 888,00 грн., копію договору № 19/11 від 19 листопада 2020 року, оригінал ордеру ПТ № 141251 від 19 листопада 2020 року та квитанцію № 13 від 01 грудня 2020 року.

Досліджуючи надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатами Сай Л.В. професійної правничої допомоги відповідачу у даній справі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають розподілу.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Витрати, понесені відповідачем в даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 Кодексу).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Кодексу).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина 6 статті126 Кодексу).

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок іншої сторони (в даному випадку - позивача), відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначена позиція суду щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України узгоджується із позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, та позицією касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1785/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 908/374/19, від 25 червня 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об"єднана палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі №922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Так, з наданого відповідачем акту приймання-передавання наданих послуг від 01 грудня 2020 року слідує, що для представництва інтересів клієнта адвокатом Сай Л.В. надано наступний перелік послуг: складання відзиву на позовну заяву.

За надану послугу з правової допомоги у вище зазначеному акті про приймання передавання наданих послуг, клієнтом та адвокатом встановлено фіксовану суму гонорару в розмірі 14 888,00 грн. Разом з тим, акт приймання-передачі наданих послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (додаткова постанова Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18).

З огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг у суді першої інстанції, затрачений ним час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось), на думку суду у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14 888,00 грн., стосовно якої подано заяву про розподіл, не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а їх стягнення з позивача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, через що суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Даний правовий висновок суд обґрунтовує наступним.

Перш за все, суд враховує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності та фактично є спором про стягнення штрафних санкцій за договором, до якої наявна стала практика Верховного Суду у подібних правовідносинах. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.

Як-то вказано вище та слідує з матеріалів справи та акту про прийняття - передачу наданих послуг від 01 грудня 2020 року, адвокатом Сай Л.М. надано лише одну послугу - складання заяви по суті справи (відзив). Представлені до матеріалів справи заперечення, не охоплюються актом про прийняття-передачу наданих послуг від 01 грудня 2020 року, тобто стороною (відповідачем) документально не доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу в цій частині.

Враховуючи конкретні обставини справи, беручи до уваги наданий спект послуг за актом прийняття - передачі наданих послу від 01 грудня 2020 року суд, детально проаналізувши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви відповідача про розподіл судових витрат і стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе договірні обов`язки, позовні вимоги не підлягають задоволенню, з урахуванням наведеного. Розподіл судових витрат, як-то передбачено у статті 129 Господарського процесуального кодексу України, не здійснюється через відмову позивачу у позові.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарського суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юпітер" (61145, місто Харків, вулиця Культури, будинок 3, квартира 37, ідентифікаційний код юридичної особи 31343558) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Патріот" (62233, Харківська область, Золочівський район, село Рясне, вулиця Підлісна, будинок 2-а, ідентифікаційний код юридичної особи 31165583) витрати на професійну правову допомогу в розмрі 5 000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 30 грудня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3485/20