ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м.Херсон Справа № 923/1804/14 (923/727/20)

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г.,при секретарі судового засідання Кудак М.І. розглянувши справу pа позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

до Відповідача: Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" (73003, м.Херсон, вул. А. Макарова, буд. 203 Код за )

про стягнення заробітної плати

в межах справи про банкрутство за заявою Кредитора: Товариства з обмеженою відповідальністю "Метизний завод "Шплінт.УА" (місцезнаходження - м. Кам`янське (раніше Дніпродзержинськ), 3-й Баглійський провулок, буд. 1-Ж, )

до Боржника: Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" (місцезнаходження - м. Херсон, вул. Адмірала Макарова, 203, )

За участі представників сторін:

позивача - Смірнова С.М. та його представника Плахотнюк М.О., договір про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 08.07.2020, укладений до 31.12.2020

представник відповідача - Сапіга Д.П., ордер серії ХС №105529 від 05.10.2020

в с т а н о в и в :

В провадженні Господарського суду Херсонської області перебуває справа № 923/1804/14 про банкрутство за заявою Кредитора: Товариства з обмеженою відповідальністю "Метизний завод "Шплінт.УА" до Боржника: Акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія".

24.07.2020р. до суду надійшла заява працівника боржника ОСОБА_1 , просить стягнути з Акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 02 квітня 2020 року по 02 липня 2020 року в сумі 24 141 (двадцять чотири тисячі сто сорок одна) грн. 97 коп.; вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 24 339 (двадцять чотири тисячі триста тридцять дев`ять) грн. 86 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з травня 2019 року по червень 2020 року в сумі 2185 (дві тисячі сто вісімдесят п`ять) грн. 75 коп. з відрахуванням з цієї суми податків, Також просить стягнути з Акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» (, місцезнаходження: вул. Адмірала Макарова, буд. 208, м, Херсон, 73011) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) відшкодування моральної шкоди в сумі 42 360 (сорок дві тисячі триста шістдесят) гри. 00 коп. та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 12.08.2020 року, на підставі статей 12, 247, 250, 252 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з обов`язковим викликом учасників справи у судове засідання. Ухвалою запропоновано учасникам справи подати до суду: відповідачу строк для подання заяви з запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження не пізніше 5 днів з дня вручення даної ухвали; відповідачу строк для подання відзиву на позов не пізніше 15 днів з дня отримання даної ухвали; позивачу строк для подачі відповіді на відзив не пізніше 10 днів з дня отримання відзиву відповідача.

28.08.2020 року від відповідача до канцелярії Господарського суду Херсонської області надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадженні, оскільки вважають, що дана справа потребує детального розгляду спору по суті та з`ясування всіх обставин. Також, 01.09.2020 на адресу суду відповідачем надіслано клопотання про відкладення засідання по справі, у якому просили відкласти розгляд справи, а також продовжити процесуальний строк надання відзиву на строк дії карантину.

03.09.2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, а саме копії квитанції №3108 від 31.08.2020. До клопотання додано докази надсилання клопотання відповідачу.

Ухвалою від 03.09.2020р. суд розглянувши подане відповідачем клопотання задовольнив, ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі на 08 жовтня 2020 року о 14:30 год. (з урахуванням відпустки судді). Установлені сторонам відповідні строки для подачі відзиву, заперечення.

02.10.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, додано докази направлення позивачу.

08.10.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

У судове засідання 08.10.2020р. прибули представники сторін, представник просив розглянути подане клопотання про витребування доказів у відповідача, яке вона подавала до суду. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала надати позивачу вказані в клопотанні документи.

На підставі викладеного, суд протокольною ухвалою задовольнив означене клопотання позивача про витребування доказів подане до суду разом з позовом, зобов`язав відповідача надати довідку про середньоденну заробітну плату позивача, належним чином завірену копію заяви про звільнення. У засіданні оголошено перерву до 04.11.2020р.

02.11.2020р. відповідач подав до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката (вих.№338/07 від 28.10.2020) з відповідним обгрунтуванням.

02.11.2020р. відповідач надав до суду пояснення (вих.№338/07 від 28.010.2020) на відповідь на відзив, а також надав суду довідку про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 №336 від 28.10.2020р. До пояснення додані докази направлення позивачу.

04.11.2020р. в судовому засіданні заслухавши представників сторін з приводу поданих документів до суду, представник позивача зазначив, що відповідач частково надав документи, не було додано завіреної копії заяви ОСОБА_1 про звільнення, тому просила суд витребувати даний документ, при цьому зазначила, що їй потрібен час для ознайомлення з матеріалами справи.

В судовому засіданні оголошувались перерви на клопотання учасників справи.

В судове засідання 23.12.2020р. представники сторін прибули.

За приписами п.6 ст.183 ГПК України , якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання. За спільною згодою сторін у судовому засіданні закрито підготовче провадження та розглянуто справу по суті 23.12.2020р.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.233 Господарського процесуального кодексу України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч.1 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 23.12.2020р., на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

в с т а н о в и в:

Позиція позивача

Позивач звернувся з позовом та просить прийняти рішення про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди

З 01 грудня 2016 року на підставі наказу №36к/пр від 24 листопада 2016 року позивач працював в АТ «Таврійська будівельна компанія» на посаді випалювач вапна 5-го розряду в цеху №1. 01 квітня 2020 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі наказу №11к/зв від 19.03.2020р. відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Позивач стверджує, що протягом останнього року заробітна плата виплачувалась йому несвоєчасно та не в повному обсязі. Остаточний розрахунок у день звільнення проведено не було, внаслідок чого на день звільнення утворилась заборгованість по заробітній платі в сумі 67 705 грн. 06 коп. (сума вказана після відрахування ПДФО та військового збору).

Рішенням Господарського суду Херсонської області по справі № 923/1804/14 (923/126/20) від 18 червня 2020 року з Акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» було стягнуто на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з травня 2019 року по листопад 2019/року в сумі 67 705 грн. 06 коп., без відрахування (утримання) з цієї суми податку і інших обов`язкових платежів.

03 липня 2020 року Відповідач виплатив позивачу заробітну плату в повному обсязі.

Позивач вважає,, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати та непроведення остаточного розрахунку в день звільнення, Відповідачем було грубо порушено його права, тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. З ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Крім цього, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Незважаючи на свій обов`язок вчасно виплачувати заробітну плату та провести остаточний розрахунок при звільненні, Відповідач провів остаточний розрахунок лише 03.07.2020р. тобто, більше ніж через три місяці з дня звільнення з роботи, у зв`язку з чим позивач вважає, що за період прострочення виплати з Відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток.

Позивач зазначає, що 10 липня 2020 року його представник, адвокат Плахотнюк М.О., направила на адресу АТ «Таврійська будівельна компанія» адвокатський запит, в якому, серед іншого, просила надати довідку про середньоденну заробітну плату, розраховану з урахуванням вимогу Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.95р., але вказаний запит не був отриманий Відповідачем. У зв`язку зі цим середній заробіток розраховувався самостійно стороною Позивача на підставі наявних документів (індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформованих станом на 22.05.2020 року) за період з 02.04.2020р. по 02.07.2020 року.

Для обчислення розміру компенсації враховувались нарахування за лютий та березень 2020 року (останні два повних календарних місяці роботи, як передбачено абз. З п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р.).

Визначення середньоденної заробітної плати здійснювалось шляхом ділення заробітної плати за останні два календарних місяці роботи на кількість фактично відпрацьованих робочих днів у періоді (п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р.).

Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку провадилось шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, як встановлено абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р.

Середньоденний заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обчислено наступним чином:

1) 9662,72грн. (нарахована заробітна плата за лютий 2020 року) + 6563,94 грн. (нарахована заробітна плата за березень 2020 року) = 16 226,66 грн./41 (кількість фактично відпрацьваних робочих днів у лютому та березні 2020 року)= 395,77 грн. (середньоденна заробітна плата).

2) 395,77 грн. (середньоденна заробітна плата) х 61 (кількість робочих днів за період затримки остаточного розрахунку з 02.04.20р. по 02.07.20р., які мають бути оплачені середнім заробітком)=24 141,97грн. (заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку без вирахування з цієї суми ПДФО та військового збору).

Щодо стягнення вихідної допомоги.

Відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю відноситься до конституційних прав громадянина (ст. 43 Конституції України),а в ч. 1 ст. 115 КЗпП це право конкретизоване щодо обов`язку роботодавця проводити відповідні виплати не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Враховуючі ці законодавчі положення, невиплату заробітної плати слід вважати грубим порушенням законодавства про працю.

У своїй заяві про звільнення від 18 березня 2020 року позивач вказував невиплату заробітної плати як безпосередню підставу для розірвання трудових відносин з роботодавцем, крім цього, факт несвоєчасної виплати заробітної плати також підтверджується випискою по банківському рахунку, що додається до позовної заяви. Даний факт також не заперечувався Відповідачем в ході розгляду Господарським судом Херсонської області справи № 923/1804/14 (923/126/20).

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

При звільненні вихідна допомога позивачу не виплачувалась, тому він вважає, що суми вихідної допомоги підлягають стягненню на його користь з Відповідача.

Для обчислення розміру компенсації враховувались нарахування за лютий та березень 2020 року (останні два повних календарних місяці роботи, як передбачено абз. З п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995р.).

Визначення середньоденної заробітної плати здійснювалось шляхом ділення заробітної плати за останні два календарних місяці роботи на кількість фактично відпрацьованих робочих днів у періоді (абз.1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р.).

Середньомісячне число робочих днів розраховане діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.З п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р.).

Обчислення середньої місячної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат і допомоги, здійснювалось шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абз.1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р., на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р.).

Сума вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку визначалась шляхом множення середньомісячної заробітної плати на три (ст. 44 КЗпП України).

Розмір вихідної допомоги обчислено наступним чином:

1) 9662,72грн. (нарахована заробітна плата за лютий 2020 року) + 6563,94 грн. (нарахована заробітна плата за березень 2020 року) = 16 226,66 грн./41 (кількість фактично відпрацьваних робочих днів у лютому та березні 2020 року)= 395,77 грн. (середньоденна заробітна плата).

2) (20 (кількість робочих днів у лютому)+21 (кількість робочих днів у березні))/2= 20,5 (середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді).

3) 395,77грн. (середньоденна заробітна плата)х20,5(середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді)=8113,29 грн. (середньомісячна заробітна плата).

2) 8113,29 грн. (середньомісячна заробітна плата)х3= 24 339,86грн. (сума вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку).

Щодо стягнення компенсації втрати чистини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. З цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до п. 4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації. поділений на 100.

Відповідно до розрахунку суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з травня 2019 року по червень 2020 року, що додається до даної позовної заяви, загальна сума компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на мою користь, становить 2185,75 грн.

Щодо стягнення компенсації моральної шкоди.

Частиною ч.І ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Позивач просить суд врахувати, що протягом останнього року роботи йому майже не виплачувалась заробітна плата, а ті кошти, що сплачувались, перераховувались із значними затримками (наприклад, заробітна плата за квітень 2019 року була виплачена мені наприкінці липня, а оплата за всі місяці, починаючи з травня, надійшла тільки в липні 2020 року). З моменту звільнення до фактичного розрахунку минуло більше трьох місяців.

Позивач зазначає, що неотримання заробітної плати змусило його прикладати надзвичайні зусилля для забезпечення свої базових життєвих потреб, а саме: харчування, придбання ліків, речей побутового вжитку та оплати комунальних послуг, також через відсутність доходу АТ КБ «Приватбанк» було обмежено можливість одержувати кошти в кредит через фінансову неспроможність. При цьому, позивач приділяв значний час сумлінному виконанню своїх посадових обов`язків, не міг стати на облік в центр зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю.

Після звільнення, через несвоєчасну сплату за нього роботодавцем єдиного соціальною внеску, позивач отримував допомогу по безробіттю в мінімальному розмірі та мав складнощі із забезпеченням себе навіть товарами першої необхідності.

Позивач наголошує, що є людиною з інвалідністю (довідка до акта огляду МСЕК додається), та для відновлення працездатності потребує стаціонарного санаторно-курортного лікування, яке не міг собі дозволити через відсутність доходу та неможливість прогнозувати свої майбутні доходи та витрати. Внаслідок неможливості забезпечити собі належні обстеження та лікування, стан здоров`я суттєво погіршився.

Невиплата заробітної плати та необхідність звертатись до суду за захистом своїх прав, ігнорування своїх обов`язків з боку роботодавця також негативно вплинули на емоційний та душевний стан. Таке грубе порушення конституційних прав громадянина щодо своєчасного одержання винагороди за працю, яке протягом тривалого часу допускалось Відповідачем, призвело до глибоких моральних страждань, перебування у пригніченому стані, порушення сну. оскільки позивач тривалий час відчував сильне хвилювання через своє матеріальне становище та необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням засад розумності та справедливості, позивач оцінив завдану моральну шкоду у двадцять прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на день звернення до суду, що складає 42 360,00 грн.

Згідно вимог ст. 162 ГПК України позивач повідомив, що орієнтовний (попередній) розрахунок суми судових витрат становить 5500 гри. та складається з витрат на професійну правничу допомогу,

Позиція відповідача.

Із заявленими позовними вимогами відповідач не погоджується з наступних підстав.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з боржника середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24141,97 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 зазначеного кодексу).

Тобто, за вказаними приписами закону визначений певний порядок остаточних розрахунків роботодавця з працівником при його звільненні, зокрема, або в день звільнення або якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиконання роботодавцем вказаних вимог законодавцем передбачений певний вид відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач не звертався до відповідача з вимогами про стягнення належних йому при звільненні сум, і у нього не виникло обов`язку з ним розраховуватись, а відповідно і підстав для стягнення суми середнього заробітку за заявлений позивачем період не вбачається.

Отже, в день звільнення 01.04.2020року позивач не виконував роботу у відповідача, тобто не працював і відповідно відповідальність відповідача за порушення строку такого розрахунку, що полягає в сплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає з наступного дня після такого звернення.

Доказів звернення позивача до відповідача з відповідними вимогами матеріали справи не містять. В зв`язку з чим, відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 24141,97грн. за період з 02.04.2020 року по 02.07.2020 року задоволенню не підлягають.

При цьому відповідач зазначає, що звернення позивача до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку 23.07.2020року є нічим іншим як вимогою до відповідача щодо проведення з ним остаточного розрахунку належних йому при звільненні сум.

Зазначеної позиції дотримується і Верховний суд у складі колегії судів Касаційного господарського суду у справі № 910/24323/16 від 21.07.2020р. та Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц.

Так, в зазначеній постанові вказано, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 Кодексу законів про працю України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки позивач не звертався до відповідача з вимогами про стягнення належних йому при звільненні сум за період з 02.04.2020 року по 02.07.2020, у відповідача відповідно не виникло обов`язку з ним розраховуватись і тільки при зверненні з позовною вимогою до суду 23.07.2020р. ним була заявлена така вимога, відтак підстав для стягнення суми середнього заробітку за заявлений позивачем період не вбачається.

Крім цього, позивачем в позовній заяві безпідставно наводиться розрахунок середньоденного заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 02.04.2020р. по 02.07.2020р. в розмірі 24141,97грн. з урахуванням ПДФО та військовим збором.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р., - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,-задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму з утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Отже, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, відповідно до розрахунку позивача повинен зазначатися з відрахуванням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, а саме до виплати 19434,29грн. з відрахуванням ПДФО18% (4345,55грн.) та військового збору 1,5% (362,13грн.)

II. Також не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі 24339,86грн.

Відповідно до приписів ч. З ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю та ст.44 КЗпП України, згідно з якою працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Але в даному випадку зазначені норми застосуванню не підлягають, оскільки з наказу про припинення трудового договору № 11к/зв не вбачається, що позивач звільнений саме внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, тобто на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України.

Позивач же формулювання свого звільнення не оспорює, відтак, підстави звільнення позивача не є предметом розгляду даної справи.

Отже, у зв`язку з тим, що позивач був звільнений за власним бажанням за загальними підставами, тому підстави для виплати вихідної допомоги відсутні.

III. Що стосується позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 18.06.2020 року у справі № 923/1804/14 (923/126/20) позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» заробітну плату за період з травня 2019 року по квітень 2020року у сумі 67705,06грн.

Відповідно до наданого до матеріалів зазначеної справи розрахунку заборгованості заробітної плати ОСОБА_1 за період березень 2019- квітень 2020р. ОСОБА_1 враховано в квітні 2020року після звільнення (рядок 7 розрахунку), та виплачена компенсація в розмірі 3365,11грн. з податками та зборами (рядок 3 виписки від 21.07.2020р. по картці ОСОБА_1 в розмірі 2708,91грн. з відрахуванням податків та зборів), що увійшла до структури врахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з травня 2019року -квітень 2020року у сумі 67705,06грн. Зазначений розрахунок заборгованості заробітної плати ОСОБА_1 був досліджений в судовому засіданні під час розгляду справи № 923/1804/14 (923/126/20) та погоджений позивачем під час судового розгляду.

Згідно ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, виходячи з вищевикладеного, докази та обставини встановлені та досліджені судовим рішенням по справі № 923/1804/14 (923/126/20), яке набрало законної сили, повторного введення не потребують.

IV. Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, відповідач зазначив наступне.

Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, дана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для рішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Посилання позивача на відсутність доходу є необгрунтованим, так як самим позивачем до позовної заяви додано виписку по картці рахунку ОСОБА_1 відповідно до якої він отримував кожного місця державну соціальну допомогу (виплати соціального фонду) у розмірі 1638,00грн., яка призначена йому 11.07.2012 року безстроково.

Також відповідно до наданої позивачем індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 вбачається, що протягом двох років, а саме в 2015 році та 2016 році ОСОБА_1 не працював та не отримував дохід взагалі, до працевлаштування на підприємство відповідача в 2017році, крім цього в попередні роки середній щомісячний заробіток його складав (в 2014році в розмірі 1372,25грн., в 2013 році в розмірі 443,70грн., в 2011 році в розмірі 452,16грн.).

Виходячи з позовних вимог не вбачається причинний зв`язок між заподіяною позивачу моральною шкодою і неправомірними діями відповідача. У справі немає доказів, які б вказували на це. Сам лише факт порушення прав позивача не може бути виключною підставою для відшкодування моральної шкоди, а тому вважаємо заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 42360,00грн. необгрунтованими.

На підставі вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Мотивувальна частина рішенні суду

24.07.2020р. до суду надійшла заява працівника боржника ОСОБА_1 , просить стягнути з Акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 02 квітня 2020 року по 02 липня 2020 року в сумі 24 141 (двадцять чотири тисячі сто сорок одна) грн. 97 коп.; вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 24 339 (двадцять чотири тисячі триста тридцять дев`ять) грн. 86 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з травня 2019 року по червень 2020 року в сумі 2185 (дві тисячі сто вісімдесят п`ять) грн. 75 коп. з відрахуванням з цієї суми податків,

Також позивач просить стягнути з Акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» (, місцезнаходження: вул. Адмірала Макарова, буд. 208, м, Херсон, 73011) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) відшкодування моральної шкоди в сумі 42 360 (сорок дві тисячі триста шістдесят) гри. 00 коп. та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 01 грудня 2016 року на підставі наказу №36к/пр від 24 листопада 2016 року позивач працював в АТ «Таврійська будівельна компанія» на посаді випалювач вапна 5-го розряду в цеху №1.

01 квітня 2020 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 11к/зв від 19.03.2020р.

Позивач стверджує, що протягом останнього року заробітна плата виплачувалась йому несвоєчасно та не в повному обсязі. Остаточний розрахунок у день звільнення проведено не було, внаслідок чого на день звільнення утворилась заборгованість по заробітній платі в сумі 67 705 грн. 06 коп. (сума вказана після відрахування ПДФО та військового збору).

Рішенням Господарського суду Херсонської області по справі № 923/1804/14 (923/126/20) від 18 червня 2020 року з Акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» було стягнуто на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з травня 2019 року по листопад 2019/року в сумі 67 705 грн. 06 коп., без відрахування (утримання) з цієї суми податку і інших обов`язкових платежів.

03 липня 2020 року Відповідач виплатив позивачу заробітну плату в повному обсязі.

Позивач вважає,, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати та непроведення остаточного розрахунку в день звільнення, Відповідачем було грубо порушено його права, тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Судом встановлено, що позивачем в позовній заяві безпідставно наводиться розрахунок середньоденного заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 02.04.2020р. по 02.07.2020р. в розмірі 24141,97грн. з урахуванням ПДФО та військовим збором.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р., - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,-задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму з утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Отже, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, відповідно до розрахунку позивача повинен зазначатися з відрахуванням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, а саме до виплати 19434,29грн. з відрахуванням ПДФО18% (4345,55грн.) та військового збору 1,5% (362,13грн.)

Матеріалами справи не підтверджується, що Позивач звертався до відповідача з вимогами про стягнення належних йому при звільненні сум, відтак у відповідача не виникло обов`язку з ним розраховуватись, а відповідно і підстав для стягнення суми середнього заробітку за заявлений позивачем період не вбачається.

Позивач погоджується з тим, що в день звільнення 01.04.2020року позивач не виконував роботу у відповідача, тобто не працював і відповідно відповідальність відповідача за порушення строку такого розрахунку, що полягає в сплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає з наступного дня після такого звернення.

Доказів звернення позивача до відповідача з відповідними вимогами матеріали справи не містять. В зв`язку з чим, відповідач обгрунтовано вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 24141,97грн. за період з 02.04.2020 року по 02.07.2020 року задоволенню не підлягають.

При цьому звернення позивача до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку 23.07.2020року є нічим іншим як вимогою до відповідача щодо проведення з ним остаточного розрахунку належних йому при звільненні сум.

Зазначеної позиції дотримується і Верховний суд у складі колегії судів Касаційного господарського суду у справі № 910/24323/16 від 21.07.2020р. та Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц. .

Також не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі 24339,86грн.

Відповідно до приписів ч. З ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю та ст.44 КЗпП України, згідно з якою працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Але в даному випадку зазначені норми застосуванню не підлягають, оскільки з наказу про припинення трудового договору № 11к/зв не вбачається, що позивач звільнений саме внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, тобто на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України.

Позивач же формулювання свого звільнення не оспорює, відтак, підстави звільнення позивача не є предметом розгляду даної справи.

Отже, у зв`язку з тим, що позивач був звільнений за власним бажанням за загальними підставами, тому підстави для виплати вихідної допомоги відсутні.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 18.06.2020 року у справі № 923/1804/14 (923/126/20) позов ОСОБА_1 з урахуванням неодноразово збільшення та зменшення позовних вимог задоволено та стягнуто з акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» заробітну плату за період з травня 2019 року по квітень 2020 року у сумі 67705,06грн.

Відповідно до наданого до матеріалів зазначеної справи розрахунку заборгованості заробітної плати ОСОБА_1 за період березень 2019- квітень 2020р. ОСОБА_1 нараховано в квітні 2020року після звільнення (рядок 7 розрахунку), та виплачена компенсація в розмірі 3365,11грн. з податками та зборами (рядок 3 виписки від 21.07.2020р. по картці ОСОБА_1 в розмірі 2708,91грн. з відрахуванням податків та зборів), що увійшла до структури нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з травня 2019року -квітень 2020року у сумі 67705,06грн. Зазначений розрахунку заборгованості заробітної плати ОСОБА_1 був наданий позивачу та досліджений в судовому засіданні під час розгляду справи № 923/1804/14 (923/126/20) та погоджений позивачем під час судового розгляду.

Відповідно до розрахунку суми виплаченої АТ «Таврійська будівельна компанія» 02.07.2020р. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати ОСОБА_1 , відповідно до п.4. Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159 з травня 2019 року (виникла заборгованість) на дату звільнення 1 квітня 2020року та довідки АТ «Таврійська будівельна компанія» від 26.10.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_1 1 квітня 2020 року нараховано заробітну плату та всі суми належні йому на день звільнення та проведено їх виплату підприємством 03.07.2020р.

Платіжним дорученням № 14213 від 03.07.2020 року в розмірі 67705,06грн., в тому числі до якої при звільнені включено: грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 2780,56 (дві тисячі сімсот вісімдесят гривень 56 коп.); компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 584,55 грн.: за травень 2019 року в розмірі 38,24 грн.; за червень 2019 року в розмірі 180,99 грн.; за липень 2019 року в розмірі 46,77 грн,; за серпень 2019 року в розмірі 131,96 грн.; за вересень 2019 року в розмірі 26,52 грн.; за жовтень 2019 року в розмірі 55,53 грн.; за листопад 2019 року в розмірі 42,31 грн.; за лютий 2020 року в розмірі 62,23 грн. Всього виплачено компенсації в сумі 3365,11 грн., після утримання податків і зборів виплачено позивачу суму 2708,91грн. (копія розрахунку заборгованості по заробітній платі в матеріалах справи).

Відповідно до проведеного відповідачем розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати ОСОБА_1 , з травня 2019 року (виникла заборгованість) на дату виплати заборгованості 3 липня 2020року розмір компенсації до виплати складає 1150,76грн. (розрахунок додається до матеріалів справи).

Отже, різниця між виплаченою компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за травень 2020 -липень 2020 року розраховується наступним чином: 1150,76 грн. (нараховано травень 2019 -липень 2020р.) - 470,56грн. (нараховано в день звільнення за період травень 2019-квітень 2020рр. та виплачено 03.07.2020р.)=різниця доплати складає 680,20 грн. (після утримання податків і обов`язкових платежів).

Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Посилання позивача на відсутність доходу є необгрунтованим, так як самим позивачем до позовної заяви додано виписку по картці рахунку ОСОБА_1 відповідно до якої він отримував кожного місця державну соціальну допомогу (виплати соціального фонду) у розмірі 1638,00грн.,яка призначена йому 11.07.2012 року безстроково.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї відповідно до актів законодавства і колективного договору на підстав укладеного трудового договору.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12, ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стосовно стягнення з відповідача завданої позивачу моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вивчивши зібрані у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку із невиплатою належних йому сум, що в свою чергу призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, а також керується принципами співмірності, розумності та справедливості, і приходить до висновку про необхідність стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 42 360,00грн. необгрунтованими. Разом з тим факт постійних затримок виплати заробітної плати безумовно був джерелом моральних страждань позивача. Суд вважає достатнім відшкодуванням моральної шкоди 3000 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню компенсація за затримку виплати заробітної плати в розмірі 680,20 грн., моральна шкода в розмірі 3000 грн.

Судом також розглянуто клопотання відповідача про зменшення витрат на адвоката

08.07.2020р. між ОСОБА_1 та адвокатом Плахотнюк Маргаритою Олегівною укладений договір про надання правової допомоги (надання професійної правничої допомоги), відповідно до умов якого клієнт доручає, а клієнт сплачує адвокату винагороду. Розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього Договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору про надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити на користь адвоката гонорар за професійну правничу допомогу, визначену п.п. 1.1.1 -1.2.2 в розмірі 5500,00грн. та відповідно до п.п. 1.2.3 Договору в розмірі 1500,00грн.

08.07.2020р. клієнтом сплачено на користь адвоката гонорар в розмірі 5500,00грн та 31.08.2020р. в розмірі 1500,00грн.

Згідно з детальним описом звіту до договору про надання правової допомоги від 08.07.2020р. складеного 23.07.2020р. заявлена позивачем до стягнення з відповідача, складається з: консультації, узгодження правової позиції - 1 год.; складання та подання адвокатського запиту -1 год.; проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні - 30хв.; проведення розрахунку вихідної допомоги - 30хв.; проведення розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати -1 год; складання позовної заяви -4год; складання клопотання про витребування доказів -40хв., складання заяви про звільнення від сплати судового збору -40хв.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.ч.З, 4 ст.126 Господарського процесуального України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Еаst/West Аlliaпсе Limitedі» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст.126 Господарського процесуального України встановлено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 Господарського процесуального України в суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що вартість кількості часу, який необхідний для надання означених послуг позивачу професійної правничої допомоги значно завищено, оскільки при складанні та підготовці позовної заяви по даній справі не потребує вивчення судової практики у даній категорії спору, оскільки справа є малозначною та потребує лише наявності базових знань у сфері цивільного та господарського законодавства України.

Процесуальні дії позивача відповідають критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України з огляду на вимоги, які ставляться до адвоката. За таких обставин, враховуючи, що позовні вимоги задовольняються судом частково, суд вважає суму 2750грн. витрат позивача на оплату професійної правової допомоги справедливою.

Інші доводи та аргументи сторін суд відхиляє як неналежні.

Згідно зі ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст.ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд зазначає, що частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В статтях 6, 13 цієї Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, згідно з яким верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Відповідно до пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись статтями 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

постановив :

1. Позовні вимоги задоволльнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» (, місцезнаходження: вул. Адмірала Макарова, буд. 208, м, Херсон, 73011) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з травня 2019 року по червень 2020 року в сумі 680 ( Шістсотвісімдесят)грн.20 коп. з відрахуванням з цієї суми податків, відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 (Три тисячі) грн. 00 коп., понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2750 (Дві тисячі сімсот п`ятдесят) грн., 2102 (Дві тисячі сто дві)грн.00коп.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовні вимоги - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, встановлені ст.ст.256-259 ГПК України. Повний текст рішення складено та підписано суддею 15.01.2021р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна