номер провадження справи 27/148/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 Справа № 912/2518/20

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової Світлани Сергіївни, при секретарі судового засіданні Шолоховій С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер юридичної особи НОМЕР_2 )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ВВК (69001 м. Запоріжжя, вул. Патріотична, 7-а, ідентифікаційний номер юридичної особи 25480811)

про зобов`язання вилучити (вивезти) майно

за участю
представника позивача: Рябовол М.С., дов. б/н від 10.01.2020 р.
представник відповідача: Москаленко Ю.В., ордер ЗП № 053521 від 18.09.2020 р.

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 10.08.2020р. матеріали за позовом Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю ВВК вилучити (вивезти) до 30 грудня 2020 року з території військової частини НОМЕР_1 порохові заряди РСИ-12К(4АН2) та РСИ-12К (Ш961У) загальною вагою (нетто) 3009, 22 тон у зв`язку із зберіганням їх без достатньої правової підстави, в щомісячних об`ємах: серпень - 600 тон; вересень - 600 тон; жовтень - 600 тон; листопад - 600 тон; грудень - 609,22 тон., передано за підсудністю до Господарського суду Запорізької області.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2020р. здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 912/2518/20 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 01.09.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 912/2518/20, присвоєно справі номер провадження 27/148/20 та призначено підготовче судове засідання на 29.09.2020.

28.08.2020р. військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Запорізької області із заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ст. 197 ГПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Ухвалою суду від 01.09.2020 заяву Військової частини НОМЕР_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Господарському суду Кіровоградської області доручено забезпечити проведення відеоконференції 29.09.2020 о 10 год. 30 хв. у приміщенні суду за адресою: 25022 м. Кропивницький, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 29/32). Повідомлено, що особа, яка братиме участь в судовому засіданні в режимі відео конференції - Військова частина НОМЕР_1 .

Господарському суду Кіровоградської області доручено забезпечити уповноважену особу для перевірки повноважень представників Військової частини НОМЕР_1 для участі в режимі відеоконференції.

23.09.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 18618/08-08/20), відповідно до якого зазначив, що укладаючи Договір, його сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов вищевказаного Договору. Заборгованість по оплаті наданих послуг зберігання у відповідача перед позивачем відсутня. Оплата послуг по зберіганню майна здійснюється відповідачем у порядку та строк, що встановлені Договором, на підставі виставлених позивачем рахунків. Крім того, рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.01.2019 по справі № 908/1954/18 нібито встановлено факт відсутності в Договорі зберігання № 69/11 від 01.09.2011 істотних умов, що є підставою для визнання його неукладеним. Однак таке твердження є лише припущенням позивача та не відповідає дійсному змісту рішення. Крім того, позивач не зазначає факт відсутності яких саме істотних умов спірного Договору встановлений рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.01.2019 по справі № 908/1954/18 встановлений факт укладення сторонами оскаржуваного договору і, відповідно, наявність у ньому всіх обов`язкових умов, за якими сторони дійшли згоди. Отже, договір є укладеним та чинним на даний час. Також відсутні підстави вважати, що договір є неукладеним, з огляду на узгодження сторонами усіх істотних умов при його підписанні.

29.09.2020р. судом проведено підготовче засідання у справі № 912//2518/20, з використанням системи для відеоконференції - комплекс технічних засобів та програмного забезпечення ЕasyСоn, яку забезпечено Господарським суду Кіровоградської області .

Ухвалою суду від 29.09.2020, згідно ст. 177 ГПК України строк підготовчого провадження у справі № 908/1414/20 було продовжено, 01.12.2020 (про що оголошено в засіданні суду під технічну фіксацію), підготовче засідання відповідно до ст. 183 ГПК відкладено на 09.11.2020.

12.10.2020р. позивач надіслав на адресу господарського суду відповідь № 3152 від 08.10.20 (вх. № 20028/08-08/20 від 12.10.2020) на відзив на позовну заяву на підставах, що викладені в позовній заяві. Заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Крім того, звернуся до суду з клопотанням про проведення підготовчого засідання у режимі відеоконференцзв`язку.

Ухвалою суду від 09.11.2020, відповідно до ст. 183 ГПК України, підготовче засідання відкладено на 26.11.2020, яке постановлено проводити у режимі відеоконференцзв`язку забезпечити проведення якої 26.11.2020 о 12 год. 30 хв. у приміщенні суду за адресою: (25022 м. Кропивницький, вул. Вячеслава Чорновола, буд. 29/32) доручено Господарському суді Кіровоградської області.

23.11.2020 від відповідача надійшли письмові заперечення (вх. № 22857/09/09/20), просить суд відмовити у задоволені позовних вимог. Та зазначав, що посилання позивача на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.03.2014 у справі №5009/3874/12 та на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2019 у справі № 908/1954/18, якими нібито встановлено факт відсутності в оскаржуваному договорі зберігання істотних умов є помилковими та безпідставними, відсутні підстави вважати, що договір є неукладеним, з огляду на узгодження сторонами усіх істотних умов при його підписанні. Такою ж є і позиція ВСУ у справі № 926/3397/17, у якій зазначається, якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. ТОВ «ВВК» заявляє, що порохові заряди зберігаються позивачем на підставі договору зберігання, який є чинним. Відповідач регулярно оплачує послуги позивача, а отже відсутні підстави для застосування до даних правовідносин ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України.

26.11.2020 судом продовжено підготовче засідання у справі № 912/2518/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів позивача та програмного забезпечення ЕasyСоn, яку забезпечено Господарським судом Кіровоградської області.

Ухвалою суду від 26.11.2020 на підставі ст. 185 ГПК України, підготовче провадження у справі № 912/2518/20 закрито. Справу призначено до розгляду по суті на 17.12.2020.

13.12.2020 Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Запорізької області із заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 16.12.2020 заяву Військової частини НОМЕР_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Доручено Кіровоградському окружному адміністративному суду забезпечити проведення відеоконференції 17.12.2020 о 12 год. 00 хв. у приміщенні суду за адресою: 25006 м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, буд. 40).

17.12.2020 судове засідання проведено з використанням системи для відеоконференції - комплекс технічних засобів та програмного забезпечення ЕasyСоn, яку забезпечено Господарським суду Кіровоградської області .

Ухвалою суду від 17.12.2020р. судом в порядку статті 216 частина 2 ГПК України оголошено перерву в судовому засіданні до 28.12.2020 року.

Доручено Кіровоградському окружному адміністративному суду забезпечити проведення відеоконференції 28.12.2020р. о 10 год. 15 хв. у приміщенні суду за адресою: 25006 м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, буд. 40).

Від відповідача електронною поштою з ЕЦП надійшли письмові пояснення (вх. № 25056/08-08/20 від 21.12.2020), відповідно до яких останній зауважив, що порохові заряди (балістичне ракетне тверде паливо) є вибуховою речовиною, тобто майном - специфічним за своїми фізико-хімічними властивостями, параметрами та характеристиками, зберігання якого можливе виключно на території спеціально обладнаних та охоронюваних військових складів (арсеналів), з дотриманням усіх норм та вимог, встановлених чинним законодавством для зберігання такого виду майна. Збереження даного майна поза межами військових складів (арсеналів) може призвести до вкрай небезпечних наслідків. Окрім цього, за умовами оскаржуваного Договору у відповідача відсутній обов`язок вивозити порохові заряди з певною періодичністю чи у конкретно встановлений термін або за будь-яким графіком, оскільки на даний час Договір є чинним, строк його дії не закінчився.

У судовому засіданні 28.12.2020 року справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні 28.12.2020р., відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося повне фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Також судове засідання здійснювалось в режимі відеоконференцзв`язку.

Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено представнику позивача, який прибув в судове засідання, його права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Позивач в судовому засіданні 28.12.2020р. заявлені вимоги підтримав на підставах викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 28.12.2020р. заперечив проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

28.12.2020 року в судовому засіданні здійснено безпосереднє дослідження доказів, поданих учасниками спору (ст. 210 ГПК України).

У судовому засіданні 28.12.2020, на підставі ст. 217 ГПК України суд закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів ст. 218 ГПК України.

Судові дебати частина судового розгляду, що складаються з промов осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши представників сторін, дослідивши докази, суд вийшов з нарадчої кімнати та згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд

УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2011 року між військовою частиною НОМЕР_1 (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВК» (Замовник) був укладений Договір зберігання № 69/11 (Договір), відповідно до якого замовник передає, а Виконавець за оплату зобов`язується зберігати порохові заряди (Майно) (п. 1.1).

Згідно з п. 1.2 Договору, Виконавець зобов`язується повернути майно Замовнику у схоронності згідно з умовами цього договору.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що майно здане на зберігання Замовником (п. 1.1. договору) не переходить у власність Зберігача.

Відповідно до положень п. 2.1 Договору, Виконавець зобов`язаний: прийняти майно на зберігання (пп. 2.1.1); вживати всіх заходів, передбачених договором і необхідних для забезпечення зберігання майна (пп. 2.1.2); повернути замовнику те ж саме майно в такому стані, в якому воно було прийняте на зберігання після закінчення терміну зберігання, або на першу вимогу замовника, навіть якщо строк зберігання цього майна не закінчився (пп. 2.1.4); при передачі майна оформляти акт прийому - передачі кожної вилученої партії (пп. 2.1.5); нести відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження та виконання вимог техніки безпеки щодо майна (пп. 2.1.6); оформляти акт виконаних робіт за поточний місяць з вказівкою кількості майна Виконавця в останній день місяця (п.2.1.7).

Пунктами 2.3 - 2.4 Договору визначено, що Виконавцю відомо про властивості майна. Виконавець має право вимагати від Замовника щодо здійснення своєчасної оплати на умовах цього договору.

Згідно із підпунктами 2.5.2, 2.5.3 п. 2.5. Договору, Замовник зобов`язаний здійснювати виконавцю оплату за зберігання майна на умовах цього договору та вилучати майно від виконавця згідно затвердженого графіку вилучення майна (додаток № 3 до договору).

Розділом 3 Договору передбачено, що вартість послуг виконавця по зберіганню майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується сторонами на підставі рішення Міністра оборони України № 274/3/1691 від 05.08.11 згідно з додатком № 2 до цього договору, який є невід`ємною частиною договору (п.3.1). Замовник зобов`язується щомісячно сплачувати вартість послуг по зберіганню майна виконавцю в 10 - денний термін з дня затвердження сторонами акту виконаних послуг зі зберігання майна та надання виконавцем рахунку на оплату цих послуг (п.3.2). Замовник здійснює оплату виконавцю послуг по зберіганню майна з моменту підписання сторонами акту приймання - передачі майна за цим договором до моменту його повернення (п.3.3).

Відповідно до п. 4.2 Договору, майно вважається прийнятим на зберігання згідно з умовами цього договору з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна, в якому вказується перелік, кількість майна і його фактичний стан.

Згідно з п. 4.3 Договору, майно вважається поверненим Замовнику з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна.

За умовами п. 5.1 Договору, термін зберігання майна - до повного вилучення майна або надання замовником письмового повідомлення про його повернення.

Положеннями п. 8.1, п. 8.4 Договору закріплено, що усі правовідносини, що виникають у зв`язку виконанням умов даного договору і неврегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України. Цей договір може бути змінено, розірвано на підставі Додаткових угод Сторін, що укладені у письмовій формі, підписані повноважними представниками Сторін та скріплені печатками сторін.

Додаткові угоди, Додатки до цього Договору є невід`ємними частинами (п. 8.5 Договору).

Згідно з Додатком № 1 до Договору, яким є Акт приймання-передачі майна, Замовник передав, а Виконавець прийняв згідно з умовами Договору порохові заряди: індексу РСИ 12К (Ш961У), в штатній тарі, кількістю 782,0 тони, вартістю 3, 85 грн. за одиницю, загальною вартістю 3 010,00 грн.; індексу РСИ12К (4АН2), в штатній тарі, кількістю 3 042,0 тон, вартістю 3,67 грн. за одиницю, загальною вартістю 11 180,00 грн.

Додатком № 2 до Договору сторони погодили, що витрати на зберігання майна компенсуються Виконавцю на підставі рішення Міністра оборони України № 274/3/1691 від 05.08.11 з розрахунку: 10 000 грн. / 3 824, 0 тони = 2,62 грн. Місячна вартість зберігання однієї тони порохових зарядів (з ПДВ) становить 2,615 грн.

Позивач вказував на те, що постановою Донецького апеляційного суду від 18.03.2014р. у справі № 5009/3874/12 (за апеляційною скаргою Кіровоградського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Запорізької області від 15.10.2013 за позовом Кіровоградського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до ТОВ «ВВК» про стягнення суми боргу за надані послуги та зобов`язання вчинити дії (вивезення з території військової частини НОМЕР_1 порохових зарядів відповідно до графіку щомісячного вилучення майна ТОВ «ВВК»,вивезення яких прострочено) встановлено, що вимога щодо вивезення майна відповідно до графіку щомісячного вивезення (Додаток № 3), вивезення якого прострочено, позивачем не конкретизована, не зазначено, яка саме кількість порохових зарядів повинна бути вивезена. Суд позбавлений можливості самостійно визначити таку кількість, оскільки наявний в матеріалах справи графік взагалі не містить обсягу майна, що підлягає вилученню. За таких обставин вимоги про зобов`язання вивезення майна згідно графіку щомісячного вилучення майна є такими, що задоволенню не підлягають.

Також позивач зазначив, що сторонами Договору 27.02.2017 затверджено «Графік вилучення порохових зарядів РСИ-12К представниками ТОВ «ВВК» з Військової частини НОМЕР_1 протягом 2017 року».

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.01.2019р. у справі № 908/1954/18 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ТОВ «ВВК» про стягнення 7385,22 грн. заборгованості, розірвання Договору та зобов`язання вчинити певні дії (вивезти з території військової частини порохові заряди у кількості 3009,22 т) встановлено, що зазначений Графік не відповідає вимогам оформлення документів визначених ДСТУ 4163-2003 (затв. наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 № 55), у зв`язку із чим, судом не приймаються до уваги посилання позивача на порушення строків вивезення майна визначеного «Графіком вилучення порохових зарядів РСИ-12К представниками ТОВ «ВВК» з Військової частини НОМЕР_1 протягом 2017 р.», який затверджено 27.02.2017. Також в зазначеному рішенні судом прийнято до уваги, що відсутність в Договорі істотних умов не є підставою для його розірвання в судовому порядку, а є підставою для визнання такого договору неукладеним.

Таким чином, на думку позивача, судами встановлено факт відсутності в Договорі зберігання № 69/11 від 01 вересня 2011 року істотних умов, що є підставою для визнання його неукладеним.

Протягом 2017-2020 років порохові заряди з військової частини НОМЕР_1 не вилучалися, що також підтверджено Актом № 11 виконаних робіт від 31 жовтня 2019 року.

З метою приведення у відповідність до вимог чинного законодавства умов Договору зберігання № 69 від 01.09.2011р., Військова частина НОМЕР_1 своїм листом за № 1750 від 09.06.2020 звернулась до ТОВ «ВВК» з проханням направити до військової частини свого представника з повноваженнями на складання двостороннього Акту звіряння наявності порохових зарядів, які на теперішній час знаходяться на зберіганні у військовій частині, а також відпрацювання конкретизованого Графіка вилучення (вивезення) порохових зарядів.

22.06.2020 року Військова частина направила до ТОВ «ВВК» лист-пропозицію № 1893 щодо внесення змін до Договору зберігання № 69/11 від 01.09.2011 та відповідну Додаткову угоду. Відповіді на зазначені пропозиції Військова частина НОМЕР_1 від ТОВ «ВВК» не отримала.

Позивач посилається на те, що в Постанові ВС України від 14.01.2002, в якій суд визначив, що вимога про встановлення факту неукладення договору не призводить до поновлення порушених прав, така вимога не може бути предметом спору та самостійно розглядатися в окремій справі. Вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Тобто судами зазначено, що у таких випадках до суду мають подаватися позови не про визнання договору неукладеним, а про наслідки неукладеного договору, тобто про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави. До того ж суд у будь-якому випадку зобов`язаний спочатку встановити наявність чи відсутність підстав визнання договору неукладеним, а вже потім - можливість застосування відповідних наслідків.

В зв`язку з чим, позивач вказує на те, що необхідно застосовувати загальні положення про повернення майна у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави відповідно до ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Вищевикладене стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою зобов`язати відповідача вилучити (вивезти) до 30 грудня 2020 року з території Військової частини НОМЕР_1 порохові заряди РСИ-12К(4АН2) та РСИ-12К (Ш961У) загальною вагою (нетто) 3009,22 тон у зв`язку із зберіганням їх без достатньої правової підстави, в щомісячних об`ємах: серпень - 600 тон; вересень - 600 тон; жовтень - 600 тон; листопад - 600 тон; грудень - 609,22 тон.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Правовідносини сторін врегульовано Договором № 69/11 від 01.09.2011 року, який за своєю правовою природою є Договором зберігання.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З урахуванням вимог ст. 638 Цивільного кодексу України, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору а відтак договір є укладеним.

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК).

Частиною 1 ст. 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Пунктом п. 9.1 Договору визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного вилучення майна, а щодо розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому договору.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємства та військової частини.

Доказів розірвання договору, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, або визнання недійсним договору внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об`єктивних обставин.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що укладаючи Договір, його сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов вищевказаного Договору.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 938 ЦК України встановлено, що Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 5.1 Договору, сторони передбачили, що термін зберігання майна - до повного вилучення майна або надання замовником письмового повідомлення про його повернення.

Судом вбачається та позивачем не заперечувався той факт, що зберігання належного відповідачу майна на своїй території з 2011, тобто весь цей час договір фактично виконується сторонами.

Тобто, в зв`язку з тим, що спірний Договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Посилання позивача на те, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.01.2019 у справі № 908/1954/18 встановлено факт відсутності в Договорі зберігання № 69/11 від 01.09.2011 істотних умов, що є підставою для визнання його неукладеним є безпідставним, в зв`язку з тим, що вказаним рішенням встановлено, що між сторонами правовідносини зі зберігання майна відповідача виникли на підставі укладеного у формі єдиного письмового документа Договору зберігання від 01.09.2011 № 69/11. Як уже зазначалось вище, у п. 5.1 Договору сторонами погоджено термін зберігання майна - до повного вилучення майна або до надання письмового повідомлення про його повернення. А згідно умов п. 9.1 Договору, термін дії договору - до повного вилучення майна, а щодо розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому договору. Оскільки у п. 9.1 Договору передбачено, що він діє до повного вилучення майна, а щодо розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому договору, суд вважає безпідставним посилання позивача на не зазначення в договорі строку його дії. При цьому, оскільки в договорі строк чітко не визначений, вважається, що договір укладений на невизначений термін або термін визначений законом. Також судом вказано, що відсутність в договорі істотних умов не є підставою для його розірвання в судовому порядку, а є підставою для визнання такого договору неукладеним.

З наведеного вище суд дійшов висновку, що Господарський суд Запорізької області у рішенні від 23.01.2019 у справі № 908/1954/18 встановив наявність у спірному Договорі всіх істотних умов та з цих підстав відмовив позивачеві у задоволенні вимог про розірвання Договору.

Крім того, рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.01.2019р. у справі № 908/1954/18 встановлений факт укладення сторонами спірного Договору і, відповідно, наявність у ньому всіх обов`язкових умов, за якими сторони дійшли згоди. Отже, договір є укладеним та чинним на даний час.

Рішення Господарського суду запорізької області у справі № 908/1954/18 не було оскаржено та набрало законної сили.

Крім того, слід зазначити, що звертаючись до суду у вказаній справі з вимогою про розірвання договору та стягненням заборгованості, позивач презюмує, що спірний договір є укладеним.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що договір є неукладеним, з огляду на узгодження сторонами усіх істотних умов при його підписанні та враховуючи те, що спірний Договір тривалий час виконується сторонами.

Посилання позивача на необхідність застосування ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України, оскільки зазначені норми права регулюють правовідносини, що виникають у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави є безпідставним, в зв`язку з наступним.

Статтею 1212 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України вбачається, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Зі змісту вказаних статей вбачається, що право вимагати повернення безпідставно набутого майна належить потерпілій особі - власнику такого майна.

Майно відповідача зберігається у позивача на підставі Договору зберігання, який є чинним, а отже відсутні підстави для застосування до спірних відносин ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України.

За вказаних обставин, позивачем у справі не доведено обставин порушення його прав з боку відповідача.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейского суду з прав людини від 19.03.1997 р. (п. 40) по справі Горнсбі поти Греції зазначено: …Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним і не передбачив при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

За таких обставин, суд здійснивши у сукупності оцінку фактичних обставин справи та поданих доказів, не знайшов достатніх правових підстав для їх задоволення з тих підстав, які заявлено, тому у позові відмовляється у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю обставин, на які посилається позивач у справі.

В порядку ст. 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 2102грн.00коп. покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ВВК відмовити.

Рішення оформлено та підписано 11.01.2021.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.