ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3034/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Казмерчук М.Т.

за участю представників учасників судового процесу:

позивача Стельмах О. С., адвокат, довіреність від 04.09.20 № 01-01-23/4365-20

відповідача - не з`явився.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Харківводоканал", місто Харків,

до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", місто Харків,

про стягнення 1 031 124 252,41 грн.,

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/3034/20.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області, в порядку загального позовного провадження, перебуває справа № 922/3034/20 за позовом Комунального підприємства "Харківводоканал" до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" про стягнення заборгованості у розмірі 1 031 124 252, 41 грн., в тому числі борг за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у сумі 945 334 371, 76 грн., пеня у сумі 13 013 630,05 грн., інфляційних втрат у сумі 40 515 486,15 грн., 3% річних у сумі 32 260 764,45 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 жовтня 2020 року про відкриття провадження у справі № 922/3034/20 прийнято позовну заяву Комунального підприємства "Харківводоканал" до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/3034/20 підготовче провадження. Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165, 178 Господарського процесуального кодексу України сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: відповідачем - відзив, який прийнято до розгляду із долученням до матеріалів справи ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року. Протокольною ухвалою суду від 23 листопада 2020 року закрито підготовче провадження, справу для розгляду по суті призначено на 07 грудня 2020 року. 07 грудня 2020 року суд розпочав розгляд справи по суті. На підставі частини 2 статті 216, статті 232 Господарського процесуального кодексу України 07 грудня 2020 року протокольною ухвалою оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду справи по суті до 28 грудня 2020 року. Присутній в судовому засіданні 28 грудня 2020 року представник позивача просив суд задовольнити позов із підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. 28 грудня 2020 року, у відповідності до норми статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово позивача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів учасників справи фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

22 листопада 2005 року між Комунальним підприємством "Виробничо-технологічне підприємство "Вода" (позивач, КП "ВТП "Вода", теперішня назва КП "Харківводоканал", рішенням Харківської міської Ради від 12 січня 2011 року за № 132/11 Комунальне підприємство "Виробничо-технологічне підприємство "Вода" реорганізоване шляхом приєднання його до Комунального підприємства каналізаційного господарства "Харківкомуночиствод"; рішенням Харківської міської Ради від 23 грудня 2011 року за № 577/11 Комунальне підприємство каналізаційного господарства "Харківкомуночиствод" перейменоване на Комунальне підприємство "Харківводоканал" (далі - КП "Харківводоканал") та Комунальним підприємством "Харквські теплові мережі" (абонент, відповідач) укладено договір на відпуск та споживання води № 13024 (далі за текстом договір), предметом якого є відпуск з системи централізованого водопостачання для централізованого гарячого водопостачання населення та інших споживачів, а також споживання води для потреб централізованого опалення, на технологічні, технічні та господарсько-побутових потреб абонента (пункт 1.1. договору). В рамках даного договору було укладено додаткові угоди № 1 від 01 квітня 2009 року, № 3 від 02 липня 2009 року, в якій визначили механізм погашення заборгованості. 17 червня 2010 року додатковою угодою № 2 змінено банківські реквізити абонента. Додатковою угодою № 3/1 від 24 травня 2010 року сторонами обумовлено строк дії договору з 01 грудня 2004 року по 31 грудня 2015 року. 01 жовтня 2020 року сторонами вирішено у додатковій угоді № 4, що КП КГ "ХКОВ", як правонаступник, приймає на себе всі права та обов`язки по договору. Додатковою угодою № 5 від 01 лютого 2012 року, № 7 від 06 червня 2014 року змінено найменування сторони у тексті договору на Комунальне підприємство "Харківвводоканал" та банківські реквізити контрагента. Додатковою угодою № 8 від 30 вересня 2015 року, № 10 від 20 вересня 2018 року визначено, в тому числі яким чином здійснюються розрахунки за весь об`єм холодної води. 29 березня 2018 року сторони дійшли згоди про збільшення строку загальної позовної давності по цьому договору, а саме: позовна давність встановлюється строком на сім років. Додатком 1.2. визначений перелік об`єктів абонента (відповідача).

01 квітня 2008 року між Комунальним підприємством "Харківкомуночиствод" (ДКП КГ "ХКОВ") та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (абонент, відповідач у справі) укладено договір на приймання стічних вод № IV- 370/02-АП-2, у відповідності до якого ДКП КГ "ХКОВ" зобов`язане приймати від абонента, транспортувати та очищати стічні води, а абонент зобов`язаний сплачувати вартість послуг водовідведення. Додатком № 1 визначений перелік об`єктів по відпуску води з системи централізованого питного водопостачання для централізованого гарячого водопостачання населення та інших споживачів, і об`єктів водоспоживання на власні потреби абонента. Додатковою угодою № 1 від 01 серпня 2008 року, № 5/1 від 01 серпня 2011 року змінено обсяги лімітів на водокористування та водовідведення. 17 березня 2009 року додатковою угодою № 2 змінено найменування з Державного комунального підприємства каналізаційного господарства "Харківкомуночиствод на Комунальне підприємство каналізаційного господарства "Харківкомуночиствод. 17 червня 2010 року сторонами у додатковій угоді № 3 змінено юридичні та банківські реквізити абонента. 18 травня 2010 року у додатковій угоді № 4 визначено, що договір набуває чинності з дати підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015 року. Додатковою угодою від 01 лютого 2012 року № 8 узгоджено змінити у тексті договору назву з Комунального підприємства каналізаційного господарства на Комунальне підприємство "Харківводоканал". 03 квітня 2012 року за додатковою угодою № 9 сторони погодили, зокрема, алгоритм дій абонента в частині надання інформації щодо обсягів фактичного водовідведення. 06 червня 2014 року сторони у додатковій угоді № 11 змінили банківські реквізити комунального підприємства "Харківводоканал". 29 березня 2018 року додатковою угодою № 13 збільшено термін загальної позовної давності, а саме: позовна давність встановлюється тривалістю у сім років.

Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі - надав послуги з водопостачання, відпустивши воду відповідачу на об`єкти, що знаходяться на балансі, в експлуатації, обслуговуванні підприємства-абонента, у межах дозволеного обсягу, встановленого відповідно до виконаних технічних умов, що підтверджується актами здачі-приймання наданих послуг водопостачання за період з квітня 2017 року по липень 2020 року, які наявні в матеріалах справи. Проте відповідач оплату за надані послуги здійснив не в повному обсязі, залишок заборгованості за період з 01 квітня 2017 року по 31 липня 2020 року складає 945 334 371,76 грн. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості, а також пені, 3% річних та інфляційних втрат, з метою захисту законних прав та інтересів підприємства-позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України(далі по тексту - ЦК, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 Господарського кодексу України, далі по тексту - ГК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг. Згідно зі статтею 901 Цивільного Кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, договір про надання послуг, який слугує предметом розгляду це угода між двома контрагентами, предметом якої є виконання певної роботи, спрямованої на досягнення певного результату. Тобто, замовником оплачується не процес праці, а конкретний (кінцевий результат), який визначається закінчення роботи і оформлюється актом приймання-передачі виконаних послуг (або як в даному випадку актом виконання сільськогосподарських послуг), на підставі якого і здійснюється розрахунки, розмір і порядок оплати яких визначається і закріплюється у договорі. При цьому, договірні правовідносини, які слались між сторонами врегульовані не лише Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, а також спеціальним законодавчим актом - Законом України Про житлово-комунальні послуги. Зазначеним Законом в статті 1 наведені визначення термінів, зокрема, житлово-комунальних послуг, які є, в свою чергу, результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Вироблення та виконання житлово-комунальних послуг регламентуються стандартами, нормативами, нормами і правилами, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів. При цьому, комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні: холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, установленому законодавством. Статті 13 наведеного Закону визначається розподіл житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Слід зазначити, що житлово-комунальні послуги надаються, як природними монополіями (водопостачання, водовідведення, теплопостачання, електропостачання, газопостачання), так, і на конкурентних засадах (утримання житла і прибудинкових територій,обслуговування ліфтів, збір, вивезення та утилізація відходів). Відповідно до статті 19 Закону Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

З матеріалів справи вбачається, що сторони судового провадження є виробниками та виконавцями житлово-комунальних послуг, які у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, указами та розпорядженнями Президента України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, рішеннями Харківської міської ради, рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради, розпорядженнями Харківського міського голови, іншими нормативними актами.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України). За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У відповідності із статтею 173 Господарського кодексу України (далі за текстом ГК України) та статті 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частиною 1 статті 626 ЦК України). Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Так, забезпечувальні зобов`язання повинні доповнювати систему взаємних зобов`язань сторін для досягнення цілей, заради яких і укладено договір. Так, за приписами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до пункту 4.5. договору на відпуск та споживання води № 13024 від 22 листопада 2005 року абонент здійснює оплату за спожиту воду за отриманим рахунком-фактурою в 3-х денний строк, але не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітнім. За договором на приймання стічних вод № IV- 370/02-АП-2 від 01 квітня 2008 року абонент зобов`язаний сплатити вартість послуг водовідведення, на підставі наданих ДКП КГ "ХКОВ" платіжних документів (рахунків-фактур, платіжних вимог-доручень або інших платіжних документів) в семиденний строк з дня відправлення платіжного документа поштою відповідно до реєстру доставки вимог доручень або у 7-денний строк з моменту одержання платіжного документа. При цьому, в матеріалах справи наявні докази виконання позивачем обов`язку в частині направлення абоненту (тобто відповідачеві по справі) платіжних документів на оплату, що зумовлює абонента (відповідача по справі) виконати свій обов`язок - сплатити грошові кошти за надані послуги, відповідно до умов укладеного договору.

Виконання зобов`язань має спиратися на засади добросовісності, розумності та справедливості (частина З статті 550 ЦК України). Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 659 ЦК України). Цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи. ЦК України передбачено, якщо законом встановлено правові наслідки недобросовісного чи нерозумного здійснення особою своїх прав, поведінка особи припускається добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина З статті 12 ЦК України). Принцип справедливості органічно пов`язаний із принципом добросовісності (добросовісної поведінки), оскільки, діючи лише добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо третіх осіб.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав свої зобов`язання за договорами у повному обсязі, що підтверджується підписаними між сторонами актами здачі-приймання наданих послуг водопостачання, які підписані учасниками договірних відносин без зауважень. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного Кодексу України). Відповідно до статті 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 525 Цивільного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Тотожна за змістом є й стаття 193 Господарського Кодексу України.

Однак, всупереч умовам договорів, якими передбачено строк проведення розрахунків, відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем, заборгувавши за період з 01 квітня 2017 року по 31 липня 2020 року 945 334 371,76 грн. по договору відпуск та споживання води № 13024 від 22 листопада 2005 року та договору на приймання стічних вод № IV- 370/02-АП-2 від 01 квітня 2008 року. Даний факт підтверджує сам відповідач, зазначивши у відзиві, що в повному обсязі визнає позовні вимоги та погоджується із сумою основної заборгованості.

При цьому, суд зазначає, що визначений позивачем період нарахування суми заборгованості, виходить за межі трирічного строку позовної давності, при цьому, відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина 2 статті 6 ЦК України). За змістом частини 3 цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України. Як-то свідчать матеріали справи 29 березня 2018 року сторони дійшли згоди у додатковій угоді № 9 до договору на відпуск та споживання води № 13024 від 22 листопада 2005 року про збільшення строку загальної позовної давності по договору, а саме: позовна давність встановлюється строком на сім років. Також 29 березня 2018 року додатковою угодою № 13 до договору на приймання стічних вод (надання послуг водовідведення) № IV 370/02-АП-2 від 01 квітня 2008 року збільшено термін загальної позовної давності, а саме: позовна давність встановлюється тривалістю у сім років. Дані додаткові угоди підписані сторонами та містять відтиски печаток підприємств-контрагентів, доказів визнання їх недійсними матеріали справи не представлено, а тому, враховуючи презумпцію правомірності правочину, суд вважає, що наявні підстави вважати, що сторони збільшили загальну позовну давність до семи років, яка узгоджується із визначеним позивачем періодом стягнення основної заборгованості за договором (з 01 квітня 2017 року по 31 липня 2020 року).

Враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свій обов`язок по перерахуванню грошових коштів за надані послуги з водовідведення не виконав в повному обсязі, допустивши прострочення договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), у зв`язку з чим він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), суд дійшов висновку про те, що такими діями відповідача були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги позивача, стягнувши з відповідача загальну суму основної заборгованості за період 01 квітня 2017 року по 31 липня 2020 року в розмірі 945 334 371,76 грн.

З огляду на те, що відповідач у встановлений договорами строк свого обов`язку по перерахуванню коштів за надані послуги не виконав, здійснивши порушення договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

За частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Наведеними вище положеннями ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір. Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду у постанові 10 грудня 2019 № 904/4156/18 (12-117гс19) зазначили, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Пунктом 6.1 договору № 13024 від 22 листопада 2005 року визначено, що при невиконанні або неналежному виконанні зобов`язань по договору, порушення законодавства в сфері питної води та питного водопостачання та в інших випадках, сторони несуть відповідальність в порядку визначеному діючим законодавством України. За несвоєчасну оплату послуг водовідведення абонент зобов`язаний сплатити пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми боргу за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання (договір на приймання стічних вод (надання послуг водовідведення) № IV 370/02-АП-2 від 01 квітня 2008 року).

Дії відповідача щодо несвоєчасної оплати є порушенням умов договорів, що є підставою для застосування відповідальності.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи з умов договорів, приписів статті 231 Господарського кодексу України, суд встановив, що дане нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договорів. Під час перевірки розміру штрафної санкції суд встановив, що арифметично вірною та такою, що повністю відповідає положенням чинного законодавства є сума пені в розмірі 13 013 630,05 грн. та відповідно в даній сумі задовольняє позовні вимоги.

Поряд з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд, на підставі статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, зменшити розмір пені на 86% від заявленої.

Частиною 1 статті 550 ЦК України встановлює загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов`язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв`язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Проте частина 3 статті 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положеннями пункту 1 статті 233 ГК України також встановлено право суду на зменшення розміру санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року по справі № 924/243/19). Тобто, зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки також в залежність і від співвідношення її розміру і збитків. Слід зазначити, що поняття "значно" та "надмірно", при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. За правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 924/709/17, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, а також розмір, до якого підлягає її зменшення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто в сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

За матеріалами справи судом встановлено, що: - відповідно до умов договору відповідач отримував послуги з водопостачання та водовідведення від позивача виключно на об`єкти міста Харкова; - відповідач є підприємством державної форми власності, основним видом економічним діяльності якого становить діяльність у сфері постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; - предметом судового розгляду є стягнення, в тому числі, штрафних санкцій та передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом позивача і не може впливати на його господарську діяльність; - позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства; - позивачем не надано доказів понесення збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, з урахуванням приписів частини 2 статті 233 ГК України.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Беручи до уваги наведене, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій, оцінивши надані сторонами докази, зважаючи на те, що основним різновидом господарської діяльності відповідача є діяльність в сфері забезпечення централізованого теплопостачання установам бюджетної сфери та надання послуг населенню з теплопостачання, а також беручи до уваги суспільну необхідність господарської діяльності відповідача та відіграння нею особливої соціальної ролі, суд прийшов до висновку про винятковість даного випадку та вважає за доцільне скористатися повноваженнями, наданими йому чинним законодавством, а саме: статтею 233 ГК України та статтею 551 ЦК України та зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій (пені) до 50 % від правомірно нарахованих 13 013 630,05 грн. та стягнути з відповідача 6 506 815,00 грн. пені за неналежне виконання умов договору.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Стягнення 50 % від заявленої у позові суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань та проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, а також засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань. Судом враховано, що аналогічну правову позицію викладено і у постановах Верховного Суду у справах № 922/3529/18 від 13 листопада 2019 року, № 925/259/19 від 24 лютого 2020 року, № 922/1608/19 від 26 лютого 2020 року, № 908/2634/18 від 04 березня 2020 року.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 78 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року (Віденської конвенції), до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 7978-ХІ від 23 серпня 1989 року, та яка набула чинності 01 лютого 1991 року, встановлено, що якщо сторона допустила прострочення у виплаті ціни чи іншої суми, інша сторона має право на відсотки з простроченої суми. Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, у тому числі статті 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умови укладених між сторонами у даній господарській справі договорів не містять іншого розміру процентів, аніж той, який передбачений статтею 625 Цивільного кодексу України.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 32 260 764,45 грн. та інфляційних втрат в сумі 40 515 486,15 грн.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договорів, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, а також порядку розрахунків, погодженого сторонами, господарський суд зазначає, що арифметично вірною сумою до стягнення 3% річних є 32 260 764,45 грн., а інфляційних втрат є сума 40 515 486,15 грн., а тому задовольняє позовні вимоги в означеній частині в повному обсязі.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, які саме заходи були вжиті відповідачем з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження повної оплати наданих послу з водовідведення та водопостачання позивачу у встановлені договором строки, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підтверджені достовірними доказами.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки щодо оплати наданих послуг з водокористування та водовідведення, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з урахуванням наведеного.

Згідно пункту 2 частини 5 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат.

Ухвалою від 08 жовтня 2020 року було відстрочено позивачеві сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справи. При цьому, відповідач, скеровуючи заяву по суті справи, визнав в повному обсязі позовні вимоги.

Таким чином, суд, керуючись положеннями пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи задоволення в повному обсязі позовних вимог, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, покладає на відповідача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в межах граничного розміру судового збору, визначеного Законом України "Про судовий збір", з урахуванням норми частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України (тобто в розмірі 50%). Оскільки позивачем було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення, а позов було задоволено та покладено на відповідача його сплату, здійснення повернення позивачеві 50% з Державного бюджету України, як-то передбачено частиною 1 статті 130 Господарського кодексу України, є неможливим.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194 - 196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, місто Харків, вулиця Мефодіївська, будинок 11, ідентифікаційний код юридичної особи 315557119) на користь Комунального підприємства "Харківводоканал" (61013, місто Харків, вулиця Шевченко, будинок 2, ідентифікаційний код юридичної особи 03361715) основну заборгованість в розмірі 945 334 371,76 грн., пеню в розмірі 6 506 815,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 40 515 486,15 грн., 3% річних в розмірі 32 260 764,45 грн.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, місто Харків, вулиця Мефодіївська, будинок 11, ідентифікаційний код юридичної особи 315557119) на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 367 850,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "31" грудня 2020 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3034/20