ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3274/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ;

до відповідача 1 ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_2 ;

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома", 61058, м. Харків, вул. Данилевського, буд.18, ;

про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012, витребування частини частки у статутному капіталі та зобов`язання провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі

за участю представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 ; Шамраєв М.Є. (ордер серії АХ №1024685 від 11.09.2020);

відповідача 1 - Капустіна В.В. (ордер серія ХВ №71в 029 від 21.12.2020р.); Шабас Г.В. (ордер серія АХ №1029433 від05.11.2020р.);

відповідача 2 - Трофименко Р.О. (ордер серія ДН №057693 від 12.11.2020р.);

Суть спору:

ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома", в якому просить:

- розірвати договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права) від 07.11.2012, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АКСІОМА" ();

- зобов`язати ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АКСІОМА" провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі, а саме збільшення частки ОСОБА_1 на 481250,00 грн. та зменшення частки ОСОБА_2 на 481 250,00 грн. у статутному капіталі.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що позивачем на підставі договору купівлі-продажу частки (корпоративного права) від 07.11.2012) передано у власність відповідача 1 частину належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «АКСІОМА» (корпоративне право) в розмірі 8,75% статутного капіталу, проте позивачем не виконано обов`язки щодо сплати вартості отриманої частки, що на переконання останнього свідчить про істотне порушення відповідачем 1 прав позивача, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись за захистом порушеного права до суду з вимогою про розірвання договору та про витребування з володіння першого відповідача частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі ТОВ «АКСІОМА», при цьому в якості правового обгрунтування позову останній посилається на положення ст. 530, 651, 655, 662, 693, 694 ЦК України, при цьому в якості підтвердження доводів про необхідність застосування саме вказаних норм чинного законодавства, останній посилається на постанови Вищого господарського суду України від 04.12.2017 у справі № 922/141/16, від 11.01.2016 у справі №925/2319/14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 922/2810/17, а також постанови Верховного Суду від 13.11.19 у справі № 755/513/18, від 29.08.18 у справі № 750/9306/16-ц, від 20.03.18 у справі № 910/4892/17.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.10.2020 вжито заходів забезпечення позову шляхом заборонити ОСОБА_2 відчужувати належну їй частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на "12" листопада 2020 р. о 11:00.

06.11.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома» надійшов відзив на позов, в якому останній зазначає, що так дійсно між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі відповідача 2 та було прийнято рішення про введення до складу учасників товариства ОСОБА_2 , при цьому позивач звертаючись з даним позовом до суду, вказує на те, що відповідачем 1 не здійснено розрахунку за частку у статутному капіталі, що є грубим порушенням договору та підставою для його розірванню проте відповідач 2 не має змоги, а ні підтвердити вказані обставини, а ні спростувати їх, втім зазначає, що у випадку, якщо оплата зі сторони відповідача 1 за договором, дійсно не була проведена то відповідач 2 підтримує правову позицію позивача. При цьому, щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача 2 здійснити реєстрацію зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі останній заперечує та вказує, що відповідно до положень ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» підставою для проведення реєстрації змін до відомостей щодо розміру часток учасників товариства буде рішення суду, яке набрало законної сили, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача 2 щодо вчинення вказаних дій.

09.11.2020 від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому ОСОБА_2 проти позову заперечувала повністю та вказувала, що ОСОБА_2 сплатила позивачу вартість відчуженої частки у статутному капталі ТОВ «Аксіома» шляхом готівкового розрахунку, що не було заборонено законодавством України, вказані обставини підтверджуються нотаріально завіреною заявою позивача від 16.11.2012, яка була адресовано Державному реєстратору про відсутність претензій з боку позивача до відповідача 1. Крім цього, відповідач 1 вказує, що позивачем не вірно застосовано до даних правовідносин положення ст. 530, 693, 694 ЦК України, так як дані положення застосовуються у випадку продажу товару з відстрочкою платежу або в кредит, однак умовами укладеного договору жодних подібних умов не передбачено. Крім цього, останній стверджує, що в даному випадку застосуванню підлягають положення ч. 1 ст. 692 ЦК України, оскільки ст. 692 ЦК України, які підлягає застосуванню в даному випадку, не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку, висновок про що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 від 08.09.2020. Окрім цього, відповідач 1 зазначає, що навіть у випадку не сплати вартості частки позивачем пропущено строк позовної давності, відповідач 1 зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності, так як з моменту укладення договору, порушенням права позивача та звернення позивача з відповідною претензією фактично минуло 8 років.

10.11.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив другого відповідача, в якій той зазначив, що доводи відповідача 2 про те, що судове рішення є самостійною підставою для внесення змін до реєстру є необґрунтованими так як у відповідності до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», підставою для проведення реєстрації є саме рішення про зобов`язання вчинити реєстраційні дії, що узгоджується з приписами ЗУ «Про виконавче провадження».

Також, 10.11.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив першого відповідача, в котрій позивач стосовно доводів відповідача 1 про те, що отримання позивачем від першого відповідача вартості відчужуваної частки в статутному капіталі ТОВ «АКСІОМА» підтверджується заявою позивача від 16.11.2012, яка адресована Державному реєстратору виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області не відповідає дійсності, оскільки за змістом поданої Державному, реєстраторові заяви позивач поставив до відома останнього, що ним передана першому відповідачеві належна йому частка в статутному капі талі ТОВ «АКСІОМА» вартістю 481 250,00 грн., яка становить 8,75% у відповідності до Договору, зазначивши при цьому про відсутність претензій до першого відповідача. Жодних відомостей щодо сплат корпоративного права (вартості відчуженої частки) вказана заява не містить та не може містити. Окрім цього, заява позивача від 16.11.2012, адресована Державному реєстратору, не містить жодних відомостей про одержання позивачем частково або в повному обсязі виконання зобов`язання за договором, а відтак вказана заява в розумінні ст. 545 ЦК України, не може вважатись розпискою, а навпаки дана заява підтверджує обставини виконання позивачем умов договору щодо передачі відповідачу 1 частки в статутному капіталі. Стосовно доводів першого відповідача про те, що обов`язок зі сплати вартості отриманої частини частки в статутному капіталі ТОВ «АКСІОМА» виник у неї з 08.11.2012 на підставі ч. 1 ст. 692 ЦК України, останній вказує, що договором передбачено виконання зобов`язання в майбутньому, при цьому строк такого виконання не був визначений, а відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню ч. 2 ст. 530 ЦК України, згідно якої обов`язок щодо оплати вартості частки виник у відповідача 1 саме 31.08.2020. Стосовно доводів відповідача 1 про необхідність урахування висновків щодо застосування ч. 4 ст. 692 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/667/18 стосовно того, що лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору, останній зазначає, що як убачається із змісту позову у цій справі, вимоги про розірвання договору купівлі-продажу частини частки та витребуваний частини частки заявлені позивачем на підставі ч. 4 ст. 694 ЦК України, відповідно до якої у випадку прострочення оплати товару, проданого з відстроченням платежу, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, а тому, враховуючи, що договором передбачена сплата у майбутньому, детальне обґрунтування стосовно чого зазначене вище, він є договором купівлі-продажу з відстроченням платежу у розумінні ст. 694 ЦК України. Водночас, ураховуючи, то Договір був укладений 07.11.2012, а вимога про його виконання заявлена 21.08.2020, факт відстрочення платежу за договором є очевидним, а тому підстави позову у цій справі не є подібними із тими, що аналізувались Великою Палатою Верховного Суду у справі №916/667/18. Стосовно доводів першого відповідача щодо пропущення позивачем позовної давності, останній зазначає, що вказані доводи першого відповідача також є хибними, позаяк обов`язок зі сплати вартості отриманої частини частки в статутному капіталі ТОВ «АКСІОМА» виник у першого відповідача не з 08.11.2012, а з 31.08.2020 моменту отримання вимоги.

Протокольною ухвалою від 12.11.2020 задоволено клопотання відповідача 1 про відкладення підготовчого засідання та відкладає підготовче засідання на 25.11.2020 о 10:30.

Протокольною ухвалою від 25.12.2020 відкладено підготовче засідання по справі на 02.12.2020 о 12:45.

02.12.2.020 від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначив, що твердження позивача про те, що заява позивача від 16 листопада 2012 року підтверджує лише факт виконання позивачем свого обов`язку перед першим відповідачем, є необґрунтованими так як другий абзац даної заяви містить підтвердження того, що в позивача претензій до ОСОБА_2 немає. Виходячи з системного тлумачення абзацу першого та другого вказаної заяви вбачається, що позивач даною заявою підтвердив, що в нього претензій до першого відповідача саме за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 07 листопада 2012 року немає. Щодо твердження позивача про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідач 1 зазначив, що як вбачається з спірного договору, ним не встановлено обов`язок покупця оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата) як і не передбачено продажу товару в кредит, а тому застосування ч. 2 ст. 530 ЦК України до договорів купівлі-продажу можливе лише у разі продажу товару на умовах попередньої оплати. В інших випадках застосування ч. 2 ст. 530 ЦК України не можливе, адже якщо продаж товару проводиться в кредит то договором має бути визначено порядок, строки і розміри платежів, а якщо договором не передбачено ані продажу товару на умовах попередньої оплати або з розстроченням платежу то застосуванню підлягає ч. 1 ст. 692 ЦК України. Щодо твердження позивача про застосування ч. 4 ст. 694 ЦК України, останні зазначив, що в даному випадку, умовами спірного договору не передбачено продажу товару в кредит, не було зазначено порядку, строків і розміри платежів. А саме порядок, строк і розмір платежів є істотними умовами договору про продаж товару в кредит, що саме і підтверджує укладення договору купівлі-продажу товару в кредит. Більш того, якщо позивач вважає, що спірний договір є договором про продаж товару в кредит, то саме умовами договору має бути визначено порядок, строк і розміри платежів, так як це істотні умови договору продажу товару в кредит, а не встановлюються продавцем, на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України. Крім цього, відповідач 1 повторно зауважує на невірному визначенні способу захисту свої прав позивачем, так як згідно висновків ВП ВС у справі №916/667/18 такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами.

Протокольною ухвалою від 02.12.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду справи по суті на 21.12.2020 о 14:30.

16.12.2020 від позивача надішли додаткові пояснення, в яких позивач стосовно доводів першого відповідача про те, що начебто позивач, підтвердивши відсутність претензій до першого відповідача в адресованій Державному реєстраторові заяві, тим самим підтвердив отримання від останньої вартості відчужуваної частки в статутному капіталі ТОВ «АКСІОМА» зазначає, що указана зайва підтверджує лише факт виконання позивачем свого зобов`язання щодо переданий першому відповідачеві обумовленої договором частини частки та факт прийняття її останньою, що дало можливість провести державну реєстрацію зміни відомостей про засновників в ЄДРПОУ, проте вказана заява не містить жодних відомостей про оплату корпоративного права. Стосовно доводів відповідача 1 про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, зазначає, що спірним договором було визначено не сплату відповідачем 1 вартості частини частки, а навпаки направлене на майбутнє зобов`язання її сплатити, тобто передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, у майбутньому, при цьому строк такого виконання не був визначений, а тому на думку останнього до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 ЦК України.

У судовому засіданні 21.12.2020 повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та зазначив, що 07.11.2012 між відповідачем 1 та позивачем укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав. Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_1 зобов`язувався передати у власність ОСОБА_2 частку, яка йому належить долі в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома» (корпоративне право) в розмірі 8,75% (вісім цілих сімдесят п`ять сотих відсотка) статутного капіталу товариства, а ОСОБА_2 зобов`язувалася прийняти та оплатити вказане корпоративне право. Так, оскільки договором не визначено строку та порядку оплати товару, позивач у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України, 21.08.2020 звернувся до відповідача 1 з вимогою здійснити оплату переданого корпоративного права, яка була отримана ОСОБА_2 , однак остання вказану вимогу не виконала та оплату за довго ром не здійснила. Таким чином, позивач стверджує, що неоплата прийнятого корпоративного права є істотним порушенням договору та є підставою для його розірвання, з вимогами про що позивач був вимушений звернутись до суду. Окрім цього, позивач зауважує, що з аналізу договору від 07.11.2012 вбачається, що такий є договором з відстрочкою платежу, а тому у відповідності до положень ст. 694 ЦК України, позивач має право вимагати повернення неоплаченого відповідачем 1 товару.

Повноважні представники відповідача 1 проти позову заперечували повністю, зазначали, що відповідачем 1 здійснено оплату вартості товару ще 08.11.2012 у готівковій формі, що підтверджується нотаріально завіреною заявою позивача від 16.11.2012, якою той підтвердив відсутність будь-яких претензій до відповідача 1. Крім цього, останній стверджує, що умовами договору не передбачено продаж корпоративних прав з відстрочкою чи в кредит, а тому доводи позивача про застосування ст. 694 та ст. 530 ЦК України, є безпідставними, окрім цього, відповідач 1 стверджує про неналежний спосіб захисту, оскільки згідно висновків ВП ВС у справі №916/667/18 такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Окрім цього, відповідач 1 звертає увагу суду й на те, що позивач звернувся і претензією і з даним позовом до суду після спливу більш як 8 років з дня укладення та виконання спірного договору, що свідчить про пропуск останнім строку позовної давності.

Представник відповідача 2 заперечував проти вимоги про зобов`язання відповідача 2 вчинити реєстраційні дії щодо зміни відомостей про учасників товариства, так як на думку останнього саме рішення суду, що набрало законної сили вже є самостійною підставою для внесення відповідних змін до реєстру, а тому така вимога до відповідача 2 є безпідставною. Крім цього, останній вказує, що тому не відомо про обставини щодо оплати та виконання умов договору від 07.11.2012.

Протокольною ухвалою від 21.12.2020 оголошено перерву у судовому засіданні до 28.12.2020 на 11:30.

24.12.2020 від відповідача 1 надійшли додаткові пояснення в яких останній зазначив, що позивач позивач перекручує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 на свій розсуд, оскільки виконання грошового зобов`язання може бути підтверджено як платіжним дорученням, розпискою, пунктом договору, нотаріально посвідченою заявою, банківською випискою з рахунку, видатковим касовим ордером. Крім цього, останній наголошує, що другий абзац заяви від 08.11.2012 містить підтвердження того, що в позивача претензій до ОСОБА_2 немає, що в свою чергу підтверджує виконання першим відповідачем свого грошового зобов`язання.

У судовому засіданні 28.12.2020 позивач та його повноважний представник позовні вимоги підтримали, в обґрунтування зазначили, що умовами укладеного 07.11.2012 договору не було визначено, а ні строку, а ні порядку виконання зобов`язань, а тому на переконання останнього, цей договір є договором з відстроченням платежу, а відтак до нього повинні застосовуватись положення ст. 530 та ст. 694 ЦК України. Водночас, відповідачем 1 не сплачено вартість отриманого корпоративного права, а ні під час укладення договору, а ні після отримання претензії в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, у зв`язку з чим, позивач вважає, що дії відповідача 1 є істотним порушенням умов договору купівлі-продажу, що відповідно до положень ст. 651 ЦК України, є підставою для розірвання договору купівлі-продажу, а сам позивач у відповідності до положень ч. 4 ст. 694 ЦК України, має право на повернення належної йому неоплаченої частки в статутному капіталі товариства.

Повноважні представники відповідача 1 проти задоволення позову заперечують, вказують, що відповідачем 1 оплачено вартість корпоративного права, ще 08.11.2012, а саме на наступний день укладення договору купівлі-продажу у відповідності до положень ст. 692 ЦК України, вказані обставини на переконання відповідача 1 підтверджуються заявою від 16.11.2012 в якій позивачем підтверджено відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_2 .. Крім цього, відповідач 1 наголошує на тому, що умовами спірного договору не було передбачено жодних умов щодо здійснення продажу корпоративного права в кредит чи з відстроченням (розстроченням) оплати, а відтак в даному випадку застосуванню підлягає саме ст. 692 ЦК України, а не положення ст. 530 та ст. 694 ЦК України, як то вказує позивач, крім цього, останні наголошують, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки згідно висновків викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 у випадку отримання покупцем товару (частки в статутному капіталі) застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку.

Відповідач 2 заперечує проти задоволення вимоги про зобов`язання останнього здійснити реєстрацію змін до відомостей до державного реєстру про засновників товариства, оскільки у випадку задоволення позову саме по собі рішення суду буде підставою для внесення цих змін до реєстру. Крім цього, останній погоджується з доводами позивача про відсутність доказів сплати відповідачем 1 частки отриманого корпоративного права, а тому проти вимог заявлених до відповідача 1 не заперечує.

У судових дебатах повноважний представник позивача наголошував, що згідно умов договору купівлі-продажу не визначено строку та порядку виконання грошового зобов`язання відповідачем 1, в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем 1 частки в статутному капіталі, а відповідачем 1 претензію від 21.08.2020 залишено без задоволення, а тому на переконання останнього, договір підлягає розірванню, а частка в статутному капіталі, яка була предметом договору підлягає поверненню позивачу на підставі ч. 4 ст. 694 ЦК України, проте сам представник позивача зазначив, що вимога про витребування частки не є віндикацією. Окрім цього, щодо судових витрат останній зазначив, що такі складаються з судового збору та зі витрат на професійну правничу допомогу, докази понесення яких з обгрунтванням розміру будуть подані у порядку та строки визначені ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Повноважні представники відповідача 1 у судових дебатах проти позову заперечували повністю, вказували, що ОСОБА_2 здійснено оплату корпоративних прав на наступний день після укладення договору, що на переконання останніх підтверджується власноруч підписаною заявою позивача від 16.11.2012 адресованою державному реєстраторові. Крім цього, відповідач 1 наголошує на невірному способі захисту цивільних прав з посиланням на висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18. Крім цього, представники відповідача 1, наголошували на пропуск позивачем строку позовної давності. Також представники відповідача 1 звернулись з усною заявою про надання можливості подати докази понесення судових витрат протягом 5 днів з дня проголошення рішення суду.

Представник відповідача 2, проти задоволення вимог заявлених до відповідача 1 не заперечував, при цьому, наголошував на безпідставності вимог про зобов`язання останнього здійснити реєстрацію змін до відомостей до державного реєстру про засновників товариства.

Розглянувши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 53 ЗУ «Про господарські товариства» (в редакції від 18.12.2011) учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

07.11.2012 між позивачем і відповідачем був укладений договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права), (далі - договір), за умовами якого (пункт 1 договору) позивач зобов`язався передати у власність першого відповідача частину належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «АКСІОМА» (корпоративне право) в розмірі 8,75% статутного капіталу, а остання зобов`язалась прийняти її та сплатити вказане корпоративне право.

Згідно з пунктом 2 Договору номінальна вартість відчужуваного корпоративного права склала 481 250,00 гри та була внесена повністю.

Як слідує з пункту 3 Договору, сторони домовились про купівлю-продаж частини частки за номінальною вартістю.

Договір є укладеним, набув сили з моменту його підписання сторонами (пункт 5 Договору) та був складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології російською мовою у двох екземплярах, що мають однакову юридичну силу (пункт 6 Договору).

Проаналізувавши умови договору укладеного між позивачем та відповідачем 1, суд зазначає, що такий договір є договором купівлі-продажу, відносини, які виникають з даного договору регулюють 54 Главою ЦК України.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Як визначено ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору від 07.11.2012, позивач передав відповідачу 1 обумовлену ними частину частки у статутному капіталі відповідача 2, а відповідач 1 прийняв вказану частку, що підтверджується адресованою державному реєстратору виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області заявою від 16.11.2012, справжність підпису позивача на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою її.О., а також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - реєстраційна дія 6000607 від 12.12.2012 щодо зміни складу та відомостей про засновників ТОВ «АКСІОМА».

При цьому, позивач зазначає, що так як договором не було встановлено строк оплати відчуженої частини частки в статутному капіталів товариства, ОСОБА_1 21.08.2020 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про сплату у чотирнадцятиденний строк від дня її пред`явлення вартості частини частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома» у розмірі 481250,00грн. шляхом перерахуванням коштів на відповідні банківські реквізити.

Однак, вказана вимоги залишена відповідачем 1 без задоволення, а тому позивач вважає, що відповідачем 1 не виконано зобов`язання щодо сплати вартості частки у статутному капіталі відповідача 2, у зв`язку з чим, останній вважає, що відповідачем 1 істотно порушено права позивача, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Проте, відповідач 1, заперечує проти вказаних обставин та зазначає, що останньою сплачено вартість частини частки у статутному капіталі шляхом готівкового розрахунку, що на переконання останнього підтверджується заявою від 16.11.2012 №4201, в якій, зокрема, зазначено, що претензій до ОСОБА_2 в останнього немає.

Відповідно до статті 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Відповідно до п.п. 2.3 п. 2 Положення про ведення касових операцій у Національній валюті України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 637 від 15 грудня 2004 року (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) гранична сума готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством (підприємцем) протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами встановлюється відповідною постановою Правління Національного банку України.

Постановою Правління Національного банку України № 32 від 09 лютого 2005 року «Про встановлення граничної суми готівкового розрахунку» (яка була чинною станом на 07.11.2012) встановлено лише граничну суму готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством (підприємцем) протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами відповідно до пункту 2.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320, у розмірі 10 000,00 грн., при цьому будь-яких обмежень щодо граничного розміру розрахунків між фізичними особами не встановлювалось.

Таким чином, із сукупного аналізу вище вказаних вимог законодавства вбачається, що на моменту укладення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права) від 07 листопада 2012 року чинним на той час Законодавством України не було встановлено граничної суми готівкового розрахунку між фізичним особами.

Як вказує відповідач 1 розрахунок з позивачем був проведений у готівковій формі, що на переконання останнього підтверджується заявою від 16.11.2012, в якій позивачем вказано що в останнього відсутні претензії до ОСОБА_2 ..

Проте, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, оцінюючи вказаний доказ та відомості, що містяться в ньому, суд зазначає, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

Приймаючи до уваги, що вказана заява не містить відомостей щодо обставин отримання позивачем від відповідача 1 будь-яких коштів, беручи до уваги, що така заява адресована не боржнику за договором купівлі-продажу від 07.11.2012, суд дійшов висновку, що сама по собі заява від 16.11.2012 не може вважатись розпискою в розумінні ст. 545 ЦК України, та не може вважатись доказом на підставі якого можна встановити обставини щодо сплати ОСОБА_2 вартості частини частки в статутному капіталі.

Таким чином, суд, враховуючи, що відповідачем 1 не надано інших доказів на підтвердження обставин щодо сплати вказаних коштів позивачу, констатує, що в матеріалах справи відсутні докази сплати ОСОБА_2 вартості часини частки у статутному капіталі ТОВ «Аксіома».

Водночас, позивач стверджує, що так як відповідачем 1 не сплачено вартість частини частки у статному капіталі відповідача 2, позивач був позбавлений того, на що той розраховував при укладенні договору, а саме не отримав оплату за договором, що на переконання останнього є істотним порушенням та підставою для розірвання укладеного з відповідачем договору від 07.11.2012 на підставі положень ст. 651 ЦК України, а тому той звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач 1 заперечуючи проти позову наголошує на невірному способі захисту цивільних прав з посиланням на висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18. Крім цього, представники відповідача 1, наголошували на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідач 2 проти позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 не заперечував, водночас, щодо вимоги до ТОВ «Аксіоми вказував, що саме по собі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі буде підставою для внесення відповідних змін до відомостей щодо учасників товариства, а тому заявлено до відповідача 2 вимога є безпідставною.

Аналізуюючи матеріали справи, суд констатує, що предметом спору є вимога про розірвання договору купівлі-продажу від 07.11.2012 в порядку ст. 651 ЦК України, з підстав відсутності проведення розрахунку за частку 8,75% статутного капіталу ТОВ «Аксіома», що на переконання позивача є істотним порушенням умов договору.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Відсутність порушеного права, невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством чи обрання невірного способу захисту встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Так, звертаючись до суду з відповідною позовною заявою, позивач обрав способом захисту порушених, на його думку, прав розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Аксіома" від 07.11.2012., що укладений між позивачем та відповідачем 1, з підстав передбачених ст. 651 ЦК України.

Статтею 651 ЦК України встановлені підстави для зміни або розірвання договору. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Так, обраний позивачем спосіб захисту шляхом розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

Водночас глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Натомість у цій справі покупець отримав товар (частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю), але, як стверджує позивач, не здійснив оплату. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі).

Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права.

Виконання судового рішення про стягнення з покупця майна, одержаного ним за договором, розірваним судом, може бути складнішим, ніж виконання судового рішення про стягнення коштів. Зокрема, майно може бути вже відчуженим добросовісній третій особі, щодо якої рішення суду про повернення майна від покупця не матиме значення і від якої це майно не можна буде витребувати в іншому судовому процесі. Натомість застосування способу захисту, встановленого частиною третьою статті 692 ЦК України, призводить до повного поновлення порушеного права продавця.

Під час виконання судового рішення про стягнення з покупця грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна у разі необхідності може бути накладений арешт на це майно (якщо воно зберіглося у покупця), а за рахунок його реалізації може бути задоволено вимогу продавця як стягувача.

Відповідно до частини третьої статті 692 ЦК України продавець має право вимагати не тільки оплати товару (тобто стягнення грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна), а й сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Такі висновки сформульовано в пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

У частині третій статті 692 ЦК України зазначений термін використано у другому значенні. Тобто під сплатою процентів за користування чужими грошовими коштами розуміється відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України. Така відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації його майнових втрат, спричинених неналежним виконанням грошового зобов`язання. Подібні висновки сформульовано, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Отже, у цій справі позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання спірного договору, обрав неналежний спосіб захисту її права, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права).

Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 від 08.09.2020.

Згідно Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23).

Щодо аргументів сторін про момент виникнення зобов`язання з оплати отриманого товару (частини частки в статутному капіталі) чи то на підставі ст. 530 ЦК України, чи то на підставі ст. 692 ЦК України, які покладені сторонами в основу позову в частині розірвання договору та заперечень проти нього, суд, беручи до уваги, що судом встановлено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав в цій частині позову, вважає, що в даному випадку не має підстав для дослідження вказаних обставин, оскільки предметом позову не є вимога про стягнення заборгованості за спірним договором, а відтак не входять до предмету доказування у даній справі.

Щодо застосування строків позовної давності за клопотанням відповідача 1, суд зазначає, доводи покладені в обґрунтування даного клопотанню не підлягають оцінці та дослідженню судом, оскільки судом було встановлено відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 07.11.2012, так як позивачем обрано не належний спосіб захисту, що в розумінні положень ст. 257, ст. 261 ЦК України, виключає можливість їх застосування.

Доводи позивача про те, що в даному випадку не висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 від 08.09.2020 не підлягають застосування, оскільки ці справи не є подібними, оцінюються судом критично, так як предметом спору у справі, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду є розірвання договору купівлі-продажу частки статутному капіталі на підставі ст. 651 ЦК України, у зв`язку з неоплатою вартості отриманої частки, водночас, предметом спору у даній справі також є розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі з підстав несплати покупцем її вартості, що на переконання суду беззаперчено свідчить про їх подібність.

Щодо вимог позивача про витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома", суд зазначає, що така вимога заявлена не в порядку віндикації про, що неодноразово зазначав позивач і в заявах по суті справи і в судовому засіданні, а на підставі ч. 4 ст. 694 ЦК України, якою визначено, що покупець має право вимагати повернення неоплаченого товару проданого в кредит.

Відповідно до статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу. Обмеження на встановлення умови про відстрочення або розстрочення платежу може встановлюватися тільки законом. Відстрочення - це встановлення більш пізнього строку оплати товару, ніж це передбачено частиною першою статті 692 ЦК України. Розстрочення - це встановлення обов`язку покупця оплатити товар частинами у більш пізні строки, ніж це передбачено частиною першою статті 692 ЦК України.

Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар установлюється частиною третьою статті 692 ЦК України. При продажу товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених частиною третьою статті 692 ЦК України з урахуванням частини п`ятої статті 694 ЦК України.

Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Прострочення покупцем будь-якого чергового платежу дає продавцю право розірвати договорі купівлі-продажу шляхом односторонньої заяви про відмову від договору і одночасно, або в розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару.

Тобто, застосування положень ст. 694 ЦК України, які надають право кредитору звернутись з вимогами до боржника про повернення неоплаченої частини проданого товару застосовуються виключно у випадку прострочення покупцем за договором купівлі-продажу в кредит, при цьому в такому випадку кредитор не обмежений в праві звернутись з загальною вимогою в порядку ст. 692 ЦК України.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/513/18 від 13.11.2019.

Натомість, з аналізу спірного договору вбачається, що такий не містить умов про продаж товару в кредит чи то умов щодо продажу товару з відстрочкою або розстроченням платежу, а відтак положення ч. 4 ст. 694 ЦК України, в даному випадку застосуванню не підлягають.

Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду, що в даному випадку положення ч. 4 ст. 694 ЦК України застосуванню не підлягають, суд дійшов висновку, що вимога про витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини частки в розмірі 8,75% у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Аксіома" є безпідставною, а відтак задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про зобов`язання товариство з обмеженою відповідальністю "Аксіома" провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі, а саме збільшення частки ОСОБА_1 на 481250,00 грн. та зменшення частки ОСОБА_2 на 481 250,00 грн. у статутному капіталі, суд зазначає, наступне.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині про розірвання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративного права) від 07.11.2012 та витребування частки, враховуючи що зобов`язання товариство з обмеженою відповідальністю "Аксіома" провести реєстраційні дії щодо зміни відомостей про розмір часток учасників у статутному капіталі, за своєю природою є похідною від вказаних вимог, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Беручи до уваги, що сторони до закінчення судових дебатів звернулись до суду з клопотанням, щодо надання можливості надати докази понесення судових витрат протягом п`яти днів з моменту прийняття рішення, вирішення питання щодо судових витрат на правничу допомогу буде здійснено відповідно до положень ст. 126, 129, 221, 244 ГПК України після ухвалення рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору, керуючись ст. 129 ГПК України, такі судові витрати суд покладає на позивача, оскільки за наслідками розгляду справи у позові відмовлено повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 4, 13-15, 41-46, 74-80, 86, 129, 207, 233, 237-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача - ОСОБА_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ;

Відповідач 1 ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_2 ;

Відповідач 2 Товариство з обмеженою відповідальністю "Аксіома", 61058, м. Харків, вул. Данилевського, буд.18, ;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з врахуванням п. 17.5 Перехідних Положень ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 11.01.2021.

Суддя Н.А. Новікова