ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Черкаси справа № 925/755/20

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Нестеренко А.М., за участі представників сторін: позивача - Пуліної М.А. за довіреністю, відповідача - адвоката Блохи Я.М., у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Азот» про стягнення 57010 грн. 50 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіонального відділення "Придніпровська залізниця" звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до приватного акціонерного товариства "Азот" (далі - відповідач) про стягнення, на підставі ст. 118, 122 Статуту залізниць України, штрафу за неправильно зазначену у накладній № 40053944 масу вантажу у вагоні № 57187031 у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення в сумі 57010 грн. 50 коп. та відшкодування судових витрат.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 22.06.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 925/755/20 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 28.07.2020 року, ухвалою суду від 10.07.2020 року відкладено на 18.08.2020 року.

Відповідач в особі свого представника подав 17.07.2020 року відзив на позовну заяву (вх. № 10801/20, а.с. 58-62), в якому заперечував проти позову повністю з мотивів безпідставності позовних вимог, в обґрунтування відзиву зазначив таке:

відповідач 03.03.2020 року за накладною № 40053944 зі станції Черкаси Одеської залізниці відправив на станцію Мелітополь Придніпровської залізниці вагон № 57187031 з вантажем у виді рідких мінеральних добрив. Зважування вантажу перед відправкою відбувалось на тензометричних (електромеханічних) вагонних вагах 2312ВВ-150Э/2С № 12, які своєчасно пройшли огляд-перевірку, були справними та придатними для зважування вантажів, що перевозяться залізничними транспортом. Вага продукції, завантаженої у вагон, склала 51200 кг, загальна вага - 72100 кг, тара вагону - 20900 кг, ця інформація внесена у накладну і є правильною;

за твердженням позивача 11.03.2020 року на ст. Мелітополь Придніпровської залізниці його працівниками в присутності представника вантажоодержувача проведена контрольна перевірка маси вантажу у вагоні № 57187031 на 150-Т вагонних вагах заводський № 160, повірених 06.02.2020 року. Перевіркою виявлено перевищення фактичної маси вантажу від заявленої у накладній на 200 кг, що підтверджується комерційним актом № 476003/4. Проте:

комерційний акт від 11.03.2020 року № 476003/4 складений працівниками позивача з порушенням вимог чинного законодавства (п. 8 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334) та не може бути належним доказом вини відповідача;

контрольна перевірка маси вантажу у вагоні № 57187031 проводилась без повідомлення та участі представника відповідача, при проведенні перевірки можливо були допущені такі порушення, які ставлять під сумнів правильність результатів перевірки;

ваги, якими проводилось зважування вантажу у вагоні № 57187031 позивачем і відповідачем, мають різні технічні характеристики, зважування відбувалось на вагах різного типу та різними способами, тому твердження позивача про те, що наявність і розмір різниці маси вантажу є наслідком саме неправильного зазначення маси вантажу у накладній відповідачем є необґрунтованим;

у технічному паспорті ваг вказується нормована похибка цих ваг для різних режимів зважування. Невідповідність маси вантажу у вагоні № 57187031, виявлена позивачем, насправді є допустимою похибкою для ваг, які використав відповідач, що виключає можливість притягнення його до спірного виду відповідальності;

позивачем не доведено настання збитків для нього, загрозу безпеці руху внаслідок спірного правопорушення, тому відсутні правові підстави застосування до відповідача спірної санкції.

До відзиву на позов відповідачем додано письмові докази, якими відзив обґрунтовується.

Позивач 30.07.2020 року подав відповідь на відзив (вх. № 11839/20 від 04.08.2020, а.с. 103-106), 03.09.2020 року додаткові пояснення (вх. № 13742/20 від 08.09.2020, а.с. 135-138), відповідач 30.09.2020 року подав заперечення на відповідь на відзив (вх. № 15145/20, а.с. 162-165), в яких представники сторін відповідно спростовували доводи іншої сторони, наведені у їх заявах по суті справи.

Ухвалою суду від 18.08.2020 року, у зв`язку із змінами в графіку розгляду справ, судове засідання, яке мало відбутись в режимі відеоконфереції, відкладено на 22.09.2020 року, про що було повідомлено представників сторін.

В судовому засіданні 22.09.2020 року, що відбувалось в відбутись в режимі відеоконфереції, представник позивача позов, з підстав і у розмірі, заявлених у ньому, підтримала і просила суд задовольнити повністю, представник відповідача заперечував проти його задоволення з підстав, викладених у відзиві на позов, за клопотанням представника відповідача в засіданні суду оголошено перерву до 06.10.2020 року.

05.10.2020 року представником позивача подано клопотання про його участь в судовому засідання в режимі відеоконференції (вх. № 15298/20), ухвалою суду від 05.10.2020 року в задоволенні цього клопотання відмовлено через відсутність технічної можливості, у зв`язку з чим ухвалою суду від 06.10.2020 року розгляд справи по суті відкладено на 05.11.2020 року.

Ухвалою суду від 26.10.2020 року за клопотанням представника позивача, доручено Жовтневому районному суду м. Запоріжжя організувати 05.11.2020 року участь представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 05.11.2020 року відеоконференцзв`язок з представником позивача не відбувся з технічних причин, присутній в судовому засіданні представник відповідача позов не визнав і просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними для спрощеного провадження.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 3 статті 202 ГПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи або його представника, якщо їх було належним чином повідомлено про судове засідання, у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе завершити розгляд справу у відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ст.ст. 233, 240 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані ними заяви по суті справи, наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє частково з таких підстав.

03.03.2020 року відповідач, як вантажовідправник за накладною № 40053944 зі станції відправлення Черкаси Одеської залізниці здав позивачу, а останній прийняв для перевезення до станції призначення Мелітополь Придніпровської залізниці в залізничному вагоні № 57187031 завантаженого рідкими азотними добривами (добрива карбамідо-аміачні (КАС) (частка азоту у нітратній формі менше 12 %) висота недолива Н - 100мм, густина р - 1,316 г/см3) вантаж масою 51200 кг для отримувача - приватного акціонерного товариства "Макрохім" (а.с.12). Зважування вантажу у вагоні № 57187031 і визначення його маси визначалося відповідачем, як вантажовідправником, на вагонних вагах статичних заводських № 2312 ВВ 150Э/2С № 12, про що вказано у графах 24, 26, 28 накладної № 40053944. У графі 25 цієї накладної відомості про масу вантажу, визначену залізницею, відсутні.

11.03.2020 року під час перевезення вантажу на станції Мелітополь Придніпровської залізниці позивач здійснив контрольне зважування вагону № 57187031 в результаті чого встановив, що фактична маса вантажу у вагоні становить 51400 кг, що на 200 кг більше від маси вантажу, зазначеній у накладній № 10053944, про що було складено спочатку акт загальної форми від 11.03.2020 № 13 (а.с.14), а потім комерційний акт від 11.03.2020 року № 476003/4 (а.с. 13).

З розділу "Д" комерційного акту від 11.03.2020 року № 476003/4 вбачається, що на підставі акту загальної форми від 11.03.2020 року № 13 згідно з ст. 24 Статуту залізниць України проведена контрольна перевірка маси вантажу у вагоні № 57187031 на 150 т вагонних вагах № 160 приписки ст. Мелітополь, повіренних 06.02.2020 року, агентом комерційним Демиденко В.В. в присутності начальника станції Коломієць С.М. , начальника району вантажного Галуненко Н.В., представника вантажоодержувача ПрАТ "Макрохім" Пашала Т.О. По документу значиться: вантаж - добрива рідкі азотні, добрива карбамідо-аміачні (КАС). ЗПП відправника. Варта Л1: Б717661, (424206 Черкаси), маса нетто 51200 кг, тара 20900кг. Фактично виявилось: маса брутто 72300 кг, тара вагона з документа 20900 кг, маса нетто 51400кг, що більше документа на 200 кг. Вагон в комерційному відношенні справний, ЗПП відправника справний не порушений. Доступу до вантажу немає.

Наданий позивачем господарському суду технічний паспорт на вказані у попередньому абзаці ваги містить відомості про проведену 06.02.2020 року держповірку цих вагів (а.с. 15-18).

Із технічного паспорта засобу ваговимірювальної техніки (ЗВВТ) - ваг вагонних 2312 ВВ 150Э/2С заводський № 12, власником яких є ПАТ «Азот», вбачається, що вони прийняті в експлуатацію 25.02.2002 року, їх границя зважування складає від 2 до 150 т, міжповірочний інтервал 12 місяців, інтервал між оглядами перевірками 6 місяців. 09.01.2020 року вагам виконано огляд перевірку, відхилень від метрологічних характеристик не виявлено, ваги визнані придатними для зважування вантажів, які перевозяться залізничним транспортом, фактична похибка ваг від 26 до 100 т складає плюс-мінус 50 кг. 09.04.2020 року вагам проведено профілактичне обслуговування та повірка, під час яких підтверджено їх придатність (а.с. 67-69).

Отже, відомості, які містить комерційний акт від 11.03.2020 року № 476003/4 та технічний паспорт на ваги, на яких на станції Мелітополь Придніпровської залізниці проводилося контрольне зважування вантажу у вагоні № 57187031 свідчать про неможливість незбереження вантажу при перевезенні і про відповідність вказаних ваг вагам, на яких маса вантажу у цьому ж вагоні визначалася вантажовідправником, а також про відсутність даних про проведення огляду-перевірки (повірки) ваг позивача за останні шість місяців, і відповідно спростовують доводи відповідача з цих питань, приведені ним в обґрунтування заперечень проти позову.

Комерційний акт від 11.03.2020 року № 476003/4 підписано начальником станції Коломієць С.М, агентом комерційним Демиденко В.В., начальником району вантажного Галуненко Н.В. і представником вантажоодержувача ПрАТ "Макрохім" Пашала Т.О. та містить проставлений штемпель станції Мелітополь Придніпровської залізниці на виконання вимог п. 8 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334.

11.03.2020 року після складання комерційного акту від 11.03.2020 року № 476003/4 станцією Мелітополь Придніпровської залізниці в п. 49 накладної № 40053944 внесено посилання на акт загальної форми від 11.03.2020 № 13 та комерційний акт від 11.03.2020 року № 476003/4.

За невірне зазначення відповідачем у накладній № 40053944 маси вантажу у вагоні № 57187031 позивач нарахував відповідачу до сплати 57010 грн. 50 коп. штрафу в розмірі п`ятикратної провізної плати за перевезення вантажу у вагонах. Вартість перевезення вантажу в одному із зазначених вагонів складає 11402 грн.

Відповідач спірну суму штрафу позивачу у добровільному порядку не сплатив, вимога про його стягнення є предметом спору у справі, що розглядається.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 11, п.п. 5, 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, установлення, зміни і припинення господарських правовідносин, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно зі ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Стаття 3 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 затверджений Статут залізниць України (далі - Статут).

Відповідно до ст.ст. 2, 3 Статуту, ним визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом залізниць регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Стаття 6 Статуту визначає, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Відповідно до ст. 24 Статуту, вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Статтею 118 Статуту передбачено, що за пред`явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Статтею 122 Статуту встановлено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Пунктом «а» ч. 1 цієї статті Статуту встановлено, що комерційний акт складається для засвідчення, зокрема, невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах. Згідно з ч. 3 цієї статті Статуту, залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

Підстави для складання, вимоги до змісту і порядок оформлення актів загальної форми і комерційних актів регулюється Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334 (у відповідності до ст. 129 Статуту). Згідно з п. 2 Правилами складання актів, комерційні акти складаються для засвідчення обставин, зокрема, невідповідності найменування, маси і кількості місць наявного вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеним у перевізних документах. Дані в комерційному акті зазначаються на підставі перевізних документів та виявлених обставин. У тих випадках, коли різниця у масі вантажу, визначеній на станції відправлення, порівняно з масою, що виявилася на станції призначення, не перевищує норми природної втрати маси вантажу і граничного розходження визначення його маси нетто, комерційний акт не складається, а оформлення видачі вантажу провадиться у порядку, передбаченому Правилами видачі вантажів, затвердженими наказом Мінтрансу від 21.11.2000 N 644 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за N 862/5083 (далі - Правила видачі вантажів).

Пунктом 10 Правил складання актів встановлено, що комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Пунктом 5 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644, встановлено, що загальна маса вантажу визначається відправником зважуванням або розрахунковим способом. Спосіб визначення маси вантажу і тип ваг відправник зобов`язаний зазначити в накладній. Усі засоби вимірювальної техніки, які використовуються для визначення маси вантажів, мають бути повірені відповідно до вимог чинного законодавства. Засоби ваговимірювальної техніки повинні бути взяті на облік залізницею та відповідати вимогам Інструкції про порядок застосування засобів ваговимірювальної техніки на залізничному транспорті України, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 31.07.2012 року N 442, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.10.2012 року за N 1716/22028, та інших нормативно-правових актів.

Пунктом 22 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за N 862/5083, встановлено, що перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення. Зважування вантажів на вагонних вагах провадиться в порядку, передбаченому Правилами приймання вантажів до перевезення.

З огляду на викладені вище обставини справи та наведені норми чинного законодавства господарський суд вбачає, що інформація, викладена працівниками позивача в комерційному акті від 11.03.2020 року № 476003/4 щодо неправильного зазначення відповідачем у накладній № 40053944 маси вантажу у вагоні № 57187031, є достовірною, ця обставина є достатньою підставою для застосування позивачем до відповідача передбаченого ст. 122 Статуту штрафу, а відтак, і для задоволення позову повністю.

Докази позивача, надані на підтвердження цих обставини, суд вважає більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування відповідачем, тому суд надає перевагу доводам позивача, наведеним у його заявах по суті справи, а доводи відповідача відхиляє з підстав їх невідповідності встановленим обставинам справи і наведеним нормам законодавства.

Разом з тим, суд перевіривши всі доводи сторін і врахувавши всі істотні обставини, а також інтереси сторін, які заслуговують на увагу, незначність прострочення виконання, відсутність негативних наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваного штрафу таким наслідкам, вбачає підстави для зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Відповідно до норм ч. 3 ст. 193, ч. 1 ст. 233 ГК України, ст. 529, ч. 3 ст. 551 ЦК України, роз`яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в постановах від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», суд зменшує розмір штрафу до однієї провізної плати за вагон за всю відстань перевезення, що становить 11402 грн. 10 коп.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи положення ч.1ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВРКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладених обставин справи, наведених норм законодавства суд спірні вимоги позивача вважає обґрунтованими, позов задовольняє в частині вимог про стягнення 11402 грн. 10 коп. штрафу що становить одну провізну плату за вагон за всю відстань перевезення.

На підставі статті 129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 2102 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азот», ідентифікаційний код юридичної особи 00203826, місцезнаходження: 18028, м. Черкаси, вул. Героїв Холодного яру, буд. 72 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи 40081237, місцезнаходження: 49038, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 108, р/р НОМЕР_1 в філії Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», МФО 305482 - 11402 грн. 10 коп. штрафу, 2102 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позову в частині стягнення штрафу у розмірі 45608 грн. 40 коп. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 29.01.2021 року.

Суддя В.М. Грачов