ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2020 р. м. Київ Справа № 911/2797/20

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Бойко О.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

до

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 )

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , код НОМЕР_3 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональні ресурси» (07501, Київська область, Баришівський район, смт Баришівка, вул. Софіївська 34, буд. 1, код 33960377)

про визнання недійсним договору та акту приймання-передачі частки у статутному капіталі

за участю представників учасників справи:

від позивача: Друченко А.Ю. ;

від відповідача: Дячок І.О.;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

24.09.2020 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій позивачка просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональні ресурси» від 18.08.2020, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним акт приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональні ресурси» від 18.08.2020, складений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між нею та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 05.05.2020 та підписаного акту приймання-передачі частки у статутному капіталі, вона набула право власності на частку у розмірі 100% статутного капіталу ТОВ «Регіональні ресурси».

Однак, всупереч укладеному договору, 18.08.2020 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частки статутного капіталу, згідно якого ОСОБА_3 відчужила 12,5% частки статутного капіталу ТОВ «Регіональні Ресурси» на користь ОСОБА_2 .

На думку позивачки, ОСОБА_3 в незаконний спосіб відчужила частку статутного капіталу за договором від 18.08.2020, адже на момент вчинення правочину остання не була володільцем частки, ані у розмірі 100%, ані у розмірі 12,5%, а тому укладений договір вчинений з порушенням чинного законодавства.

Враховуючи те, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 18.08.2020 у ОСОБА_3 було відсутнє право власності на будь-яку частку статутного капіталу ТОВ «Регіональні Ресурси», на переконання позивачки, вказаний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 16.10.2020 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 11.11.2020; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Регіональні ресурси».

Підготовче засідання неодноразово відкладалося.

27.10.2020 на адресу суду від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладено заперечення проти позову та зокрема зазначено про те, що 18.08.2020 окрім спірного договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі частки, укладених із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 здійснила відчуження належної їй частки на користь ОСОБА_5 у розмірі 12,5% статутного капіталу, ОСОБА_6 у розмірі 25% статутного капіталу та ОСОБА_1 у розмірі 50% статутного капіталу, про що всіма особами складено та підписано відповідні акти приймання-передачі часток.

Цього ж дня - 18.08.2020, рішенням єдиного учасника ТОВ «Регіональні ресурси» в присутності, в тому числі ОСОБА_1 , її, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було включено до складу учасників товариства, а ОСОБА_3 була виключена зі складу учасників, зазначене рішення було підписано, в тому числі ОСОБА_1 , а її підпис на рішенні було засвідчено нотаріусом.

Зазначеним рішенням визначено склад учасників та зазначено, що ОСОБА_1 є учасником товариства із часткою у розмірі 50% статутного капіталу. При цьому, під час оформлення договорів купівлі-продажу від 18.08.2020, складання відповідних актів та участі у голосуванні із питань визначення складу учасників товариства ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 про вчинення сторонами 05.05.2020 договору купівлі-продажу частки у розмірі 100% статутного капіталу, за яким така частка перейшла у власність ОСОБА_1 іншим учасникам не повідомлялося.

Відомості про зміну складу учасників товариства за наслідками вчинення договору від 05.05.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент вчинення спірного договору (від 18.08.2020) внесено не було. Оригіналу чи належним чином засвідченої копії акту приймання-передачі частки, складеного ОСОБА_3 та ОСОБА_1 05.05.2020 до матеріалів справи не надано. Сама ОСОБА_1 своїми діями сприяла вчиненню відчуження 18.08.2020 ОСОБА_3 своєї частки на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 12,5% та 25% статутного капіталу відповідно, а також сама 18.08.2020 набула частку у розмірі 50% статутного капіталу. Вважати, що договір від 05.05.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично відбувся, а ОСОБА_1 стала власником частки у розмірі 100% підстав не має, а тому у задоволенні позову про визнання недійсними спірного договору купівлі-продажу частки та акту приймання-передачі частки має бути відмовлено.

23.11.2020 від представника позивачки надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, зокрема заяв свідків - ОСОБА_1 , ОСОБА_7 .

25.11.2020 від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про виклик свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а також клопотання про долучення до матеріалів справи заяв свідків - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання від 25.11.2020, у задоволенні клопотання про виклик свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було відмовлено, з огляду на його необґрунтованість та відсутність підстав для виклику їх у судове засідання з огляду на положення ст. 89 Господарського процесуального кодексу України.

25.11.2020 до суду від представника відповідача - ОСОБА_2 надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження, у задоволенні якого ухвалою суду від 16.12.2020 було відмовлено.

16.12.2020 від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів, а саме заяв свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 16.12.2020 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 28.12.2020.

В судове засідання 28.12.2020 з`явились представники позивача та відповідача - ОСОБА_2 .. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Представники відповідача - ОСОБА_3 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися судом належним чином.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

05.05.2020 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складено та підписано договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», відповідно до п. 1.1. якого ОСОБА_3 зобов`язується передати у власність ОСОБА_1 свою частку у статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», що становить 100% статутного капіталу, номінальною вартістю 33200 гривень, а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти та оплатити зазначену частку на умовах цього договору.

Відповідно до п. 3.1. договору право власності на частку, яка є предметом договору, у відповідності до його умов, переходить від продавця до покупця після підписання акту приймання-передачі частки.

Відповідний акт приймання-передачі частки до матеріалів справи позивачкою наданий не був, втім позивачка стверджує, що такий акт складався, на підтвердження чого надала довідку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авласовича О.О. від 21.09.2020, в якій приватний нотаріус зазначив, що 05.05.2020 ним засвідчувалася справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на трьох примірниках акту приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», номінальною вартістю 33200 гривень, розмір частки, що відчужується: 100% статутного капіталу, у відповідності з договором купівлі-продажу частки від 05.05.2020.

18.08.2020 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», згідно п. 1 якого ОСОБА_3 відступає (передає у власність) 12,5% статутного капіталу, а ОСОБА_2 набуває (приймає у власність) частку в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси».

Згідно п. 4 цього договору перехід до ОСОБА_2 всіх прав та обов`язків, що належали учаснику товариства, відбувається з моменту укладання цього договору.

Також, 18.08.2020 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 складено та підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», згідно якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» у розмірі 12,5%, яка в грошовому еквіваленті у відповідності з установчими документами товариства становить 4150 гривень, справжність підписів на якому було засвідчено Шевченко Д.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Відповідні зміни, щодо набуття ОСОБА_2 права на частку в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі - ЄДР).

Як вбачається з відомостей з ЄДР, станом на день вчинення спірного правочину єдиним учасником ТОВ «Регіональні ресурси» значилася ОСОБА_3 з часткою у розмірі 100% статутного капіталу.

Станом на час відкриття провадження у справі, в ЄДР містилися відомості про наступний склад учасників ТОВ «Регіональні ресурси» та розмір їх часток: ОСОБА_1 , з часткою у розмірі 50%; ОСОБА_6 з часткою 25%; ОСОБА_5 з часткою 12,5% та ОСОБА_2 з часткою 12,5%.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», згідно якого, у зв`язку з укладанням 18.08.2020 договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» у розмірі 50%, яка в грошову еквіваленті складає 16600 гривень, справжність підписів яких засвідчено Шевченко Д.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

В матеріалах справи наявні також акти, ідентичні за змістом, та відповідні правочини, що складені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , щодо часток набутих останніми на підставі договорів купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» від 18.08.2020.

Згідно рішення єдиного учасника ТОВ «Регіональні ресурси» від 18.08.2020 ОСОБА_3 за участю запрошених ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 , у зв`язку з продажем ОСОБА_3 своєї частки на користь зазначених осіб до складу учасників ТОВ «Регіональні ресурси» було включено ОСОБА_1 з часткою 50%, ОСОБА_2 з часткою 12,5%, ОСОБА_5 з часткою 12,5% та ОСОБА_6 з часткою 25%. А ОСОБА_3 була виключена зі складу учасників товариства у зв`язку з продажем всієї своєї частки.

Зазначене рішення було підписано усіма присутніми, в тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , справжність підписів яких на цьому рішенні була засвідчена Шевченко Д.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Стверджуючи, що із вчиненням 05.05.2020 договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» та складанням відповідного акту приймання-передачі частки у розмір 100% статутного капіталу з 05.05.2020 ОСОБА_3 втратила право власності та право розпорядження своєю часткою, а усі права учасника із часткою у розмірі 100% статутного капіталу ТОВ «Регіональні ресурси» перейшли до позивачки, остання звернулася до суду із розглядуваним позовом та просить визнати недійсними договір купівлі-продажу частки та акт приймання-передачі частки, вчинені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 18.08.2020 щодо частки у розмірі 12,5% статутного капіталу, як такі, що вчинені ОСОБА_3 , що не мала повноважень на здійснення такого відчуження чим було порушено право власності позивачки на зазначену частку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, яким може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі № 916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі № 910/14255/18.

Як вбачається з позову, позивачка стверджує, що з 05.05.2020 є власником частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» у розмірі 100% статутного капіталу та своїм зверненням до суду розраховує на захист своїх корпоративних прав.

Для визнання недійсними правочинів вчинених особами щодо часток в статутному капіталі, які позивачка просить визнати недійсними вона має довести наявність порушення її корпоративних прав склад, об`єм та сутність яких визначені у статті 167 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, для правильного вирішення цієї справи, суд має встановити на підставі наданих йому доказів, чи дійсно позивачка станом на момент вчинення спірних правочинів (18.08.2020), була учасником ТОВ «Регіональні ресурси», власником частки в статутному капіталі у розмірі 100%, від чого залежатимуть висновки про наявність або відсутність у позивачки права, з метою захисту якого подано позов.

Так, позивачка стверджує, що з 05.05.2020 є учасником ТОВ «Регіональні ресурси», якій належить частка в статутному капіталі у розмірі 100%, яку вона набула на відплатній основі, на підставі договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі частки від 05.05.2020, внаслідок чого ОСОБА_3 втратила право на зазначену частку та відповідні повноваження на наступне розпорядження своєю часткою на користь ОСОБА_8 , що є підставою для визнання договору купівлі-продажу та акту приймання передачі частки від 18.08.2020 недійсними.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Згідно з положеннями ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Частинами 1, 2 ст. 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, позивачка посилається на те, що 05.05.2020 на підставі договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі, вчиненому нею із ОСОБА_3 , як єдиним учасником ТОВ «Регіональні ресурси» набула право власності на частку у статутному капіталі у розмірі 100%, на підтвердження чого цього ж дня сторонами було складено та підписано відповідний акт приймання-передачі.

Поряд із цим, відповідно до п. 3.1. зазначеного договору право власності на частку переходить до покупця після підписання акту приймання-передачі частки.

Як встановлено ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, сторони в договорі від 05.05.2020 передбачили настання наслідків вчиненого правочину - перехід права власності на частку в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» із підписанням сторонами акту приймання-передачі.

Поряд із цим, в матеріалах справи підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 акт приймання-передачі частки у розмірі 100% статутного капіталу, на виконання умов договору купівлі-продажу від 05.05.2020 відсутній.

Посилання позивачки на довідку приватного нотаріуса Авласовича О.О. від 21.09.2020, як на доказ того, що такий акт сторонами складався, а підписи сторін на ньому було засвідчено нотаріусом не можуть бути прийняті судом до уваги, як документ, що підтверджує набуття позивачкою права власності на частку в статутному капіталі, адже суду не відомий зміст складеного сторонами акту та відповідні умови передачі права на частку.

Відсутність належним чином засвідченої копії акту приймання-передачі частки, з огляду на зміст п. 3.1. договору від 05.05.2020 позбавляє суд можливості дійти висновку, що позивачка дійсно набула право власності на частку в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» у розмірі 100% згідно зазначеного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, довідка нотаріуса про те, що сторонам надавалися нотаріальні послуги щодо засвідчення справжності підпису на певному документі не позбавляє позивачку обов`язку, на підтвердження набуття права власності на частку, надати суду той документ, із вчиненням якого сторони встановили момент переходу права власності на частку. Адже саме наявність цього документу, що дало б змогу дослідити його зміст, може підтверджувати набуття права власності, коли як лише згадування про його вчинення таким підтвердженням бути не може.

Крім того, судом враховано, що відомості про учасників товариства згідно ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» підлягають внесенню до ЄДР.

Втім, як вбачається із ЄДР, відомості щодо набуття позивачкою частки у статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» у зазначеному реєстрі станом на день вчинення спірних правочинів (18.08.2020) відображено не було.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

З огляду на те, що станом на день вчинення спірних правочинів (18.08.2020) відомості про зміну складу учасників ТОВ «Регіональні ресурси» на підставі договору купівлі-продажу частки від 05.05.2020 до ЄДР внесені не були, позивачка позбавлена права посилатися на зазначені обставини, адже нею не доведено, що ОСОБА_2 мав знати про факт набуття нею права власності на 100% статутного капіталу товариства на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2020.

Судом також враховано, що 18.08.2020 позивачка, не дивлячись на те, як вона стверджує, з 05.05.2020 є власником частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» у розмірі 100% статутного капіталу, а ОСОБА_3 , відповідно, втратила будь-які повноваження на розпорядження цією часткою, уклала із ОСОБА_3 новий договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси», але вже щодо 50% статутного капіталу.

Крім того, новий правочин (від 18.08.2020) було фактично реалізовано у спосіб спільного із іншими новими учасникам ( ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та сама ОСОБА_3 ) підписання рішення від 18.08.2020, яким у зв`язку із відчуженням 18.08.2020 ОСОБА_3 своєї частки на користь зазначених осіб, а також на користь ОСОБА_1 частки у розмірі 50%, нових учасників було включено до складу учасників товариства, а ОСОБА_3 зі складу учасників товариства було виключено.

В матеріалах справи відсутній відповідний правочин щодо купівлі-продажу частки, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 18.08.2020, втім в матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передачі частки у розмірі 50% статутного капіталу, складеного та підписаного сторонами на виконання відповідного правочину про купівлю-продаж.

Позивачка в перебігу розгляду справи не заперечувала самого факту, що 18.08.2020 між нею та ОСОБА_3 дійсно відбувся такий новий правочин щодо частки у розмірі 50% статутного капіталу та сторонами було складено та підписано і новий договір, і новий акт приймання-передачі, а також відповідне рішення від 18.08.2020, що в наступному призвело до внесення відповідних відомостей до ЄДР.

Позивачка на спростування зазначених обставин надала лише складену нею заяву свідка, в якій зазначила, що з огляду на свій похилий вік не розуміла сутності та змісту тих правочинів та документів, що було нею підписано 18.08.2020, а оригінали акту приймання-передачі складеного нею із ОСОБА_3 05.05.2020 було передано третім особам з метою внесення відповідних відомостей до ЄДР, що в решті призвело до введення її в оману юристами, що супроводжували зазначену угоду.

Втім, такі показання свідка ОСОБА_1 не можуть бути прийняті судом у якості допустимих доказів з огляду на положення ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Тобто за наявності відповідних правочинів, факт підписання яких ОСОБА_1 не заперечується, спростування їх дійсності показаннями позивачки, як свідка, яка виклала свої власні міркування щодо обставин вчинення таких правочинів не може вважатися достатнім приводом для висновків про недійсність правочинів вчинених 18.08.2020 та про дійсність правочину вчиненого позивачкою 05.05.2020.

Згідно приписів ст. 214 Цивільного кодексу України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Як вбачається, законодавство не передбачає конкретного способу реалізації сторонами свого права на відмову від договору, вимагаючи лише, щоб така відмова була вчинена у тій самій формі, в якій було вчинено правочин.

На думку суду, з огляду на те, що договір купівлі-продажу частки від 05.05.2020, вчинений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо частки у розмірі 100% статутного капіталу ТОВ «Регіональні ресурси» фактично реалізовано не було, перехід права власності на частку не відбувся, відповідні відомості до ЄДР внесено не було, сторони не були обмежені у можливості вчинити новий договір щодо нового розміру частки чим дія договору від 05.05.2020 та правові наслідки, обумовлені ним фактично скасовувалися.

З огляду на викладене вище, факт вчинення ОСОБА_1 із ОСОБА_3 18.08.2020 нового правочину щодо набуття позивачкою права власності на 50% статутного капіталу ТОВ «Регіональні ресурси», сприймається судом у якості погодженої сторонами відмови від договору, вчиненого 05.05.2020, що, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів того, що такий договір було фактично сторонами виконано та він призвів до відповідного набуття, зміни чи припинення правовідносин, обумовлених змістом договору від 05.05.2020, дає підстави для висновку, що справжнє волевиявлення сторін ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) було реалізоване у спосіб вчинення правочину щодо набуття права на частку на підставі відповідних правочинів, вчинених ними саме 18.08.2020.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи вчинення ними 18.08.2020 нового правочину відбувалося одночасно, в одному місці та спільно із іншими учасниками, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , всіма учасниками спільно було підписано рішення від 18.08.2020 щодо визначення нового складу учасників та відомості було відображено у ЄДР.

Відповідно до ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Позивачкою не доведено, а судом не встановлено, що на момент вчинення спірних договору купівлі-продажу та акту приймання передачі частки від 18.08.2020 ОСОБА_3 не була власником частки, що нею відчужувалася на користь ОСОБА_2 , як і те, що власником цієї частки станом на 18.08.2020 була ОСОБА_1 , з огляду на що існування обставин з якими закон пов`язує необхідність визнання правочину недійсним позивачкою не доведено.

Посилання позивачки в заяві свідка про те, що вчинення 18.08.2020 нового договору стало наслідком введення її в оману юристами, що супроводжували зазначену угоду не може бути достатнім приводом для визнання спірних правочинів укладених ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсними. А сама поведінка ОСОБА_1 є значною мірою суперечливою, адже підписуючи відповідні правочини 18.08.2020 про набуття права на частку, вона не могла не розуміти, що стає учасником товариства із часткою, меншою за ту, що була визначена правочином, підписаним 05.05.2020, та що окрім неї, учасниками товариства стають і інші особи, які разом з нею спільно підписували, зокрема, рішення від 18.08.2020 про визначення нового складу учасників, що у разі приналежності їй 100% статутного капіталу взагалі виключалося.

З огляду на викладене вище та враховуючи, що судом не встановлено обставин із якими закон пов`язує необхідність визнання правочину недійсним, як не встановлено судом і обставин, що свідчили б про порушення прав позивачки, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі та акту приймання передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Регіональні ресурси» складені та підписані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 18.08.2020, щодо частки у розмірі 12,5% статутного капіталу задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, суд відносить на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 11.01.2021.

Суддя Р.М. Колесник