ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року

м. Черкаси справа № 925/1201/18

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого - судді Довганя К.І., із секретарем судового засідання Дяченко Т.В. за участю представників: позивача - Назаренка С.М. адвоката, відповідача - Кваші І.В. адвоката за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" про стягнення 11879069,21 грн,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення 11 879 069, 21 гривень заборгованості по договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016 року з урахуванням пені.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань відповідно до умов укладеного сторонами договору фінансового лізингу, а саме несплату лізингових платежів.

Позивач зауважив, що заявлені позовні вимоги узгоджуються із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постановах №3-28гс13 від 01.10.2013 та №3-31гс13 від 29.10.2013, в яких зазначено про безпідставність заявлення лізингодавцем позовних вимог про стягнення з лізингоотримувача після розірвання договору лізингу лізингових платежів в рахунок сплати вартості майна. У даній справі позивач заявив до стягнення заборгованість з винагороди за користування майном, обов`язок сплати відповідачем якої до моменту повернення майна передбачений умовами Договору.

Позивач повідомив, що заборгованість з лізингових платежів в рахунок сплати вартості майна була списана позивачем, про що зазначено у виписці по рахунку НОМЕР_1 .

Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

19.12.2018 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення заявлених вимог, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю вважаючи ці вимоги безпідставними. Відповідач посилався на те, що вказаний договір є нікчемним та не створює наслідків від моменту його укладення і будь-які стягнення позивачем з відповідача коштів по нікчемному правочину є неможливими.

Відповідач вказує на те, що сторонами був підписаний акт прийому-передачі майна, відповідно до якого лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом Договору, а тому, на думку відповідача, цей договір є нікчемним і не може породжувати юридичних наслідків у вигляді нарахування відсотків, пені чи будь яких інших платежів по договору, санкцій.

03.01.2019 позивачем була подана до суду відповідь на відзив, в якій позивач не погодився із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, вважаючи їх необґрунтованими і просив суд їх відхилити.

Ухвалою суду від 29.01.2019 підготовче засідання було відкладено на 05 березня 2019 р.

Ухвалою суду від 05.03.2019 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/2114/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016.

Ухвалою суду від 25.09.2020 провадження у справі було поновлено та призначено підготовче засідання на 05 листопада 2020 р.

Ухвалою від 05.11.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у засіданні суду на 22 грудня 2020 року.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог та просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Після завершення розгляду справи суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення до 09:00 год. 23 грудня 2020 р.

23.12.2020 судом відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, вислухавши представників сторін, оцінивши наявні докази у справі, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2016 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (позивач; Лізингодавець; банк) і відповідачем (Лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 4А16056ЛИ (далі - Договір) відповідно до умов якого банк зобов`язався передати відповідачу майно, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти майно від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу (далі - Лізинг).

Відповідно п.1.2. Договору вартість майна становила 284124172,00 грн.

Розділом 2 Договору сторони визначили лізингові платежі.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлювалися Додатком №2 (п. 2.1. Договору).

За змістом п.2.3.2. Договору відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у Додатку №2.

За умовами п.3.1. Договору передача банком та прийом Лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому -передачі майна, зазначеним у Додатку №3.

Факт належного виконання позивачем зобов`язань відповідно вказаного Договору підтверджується Актом приймання-передачі майна від 01.07.2016.

Договір фінансового лізингу та Акт приймання-передачі майна були підписані із використанням електронного цифрового підпису, про що сторони домовились в угоді про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 28.03.2016.

Згідно п.6.2.8. Договору Лізингоотримувач був зобов`язаний не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Відповідно п.6.2.11. Договору, в редакції Додаткової угоди від 29.07.2016, Лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку «Фінансовий лізинг (оренда)»; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Графіком лізингових платежів, в редакції від 05.08.2016, передбачена сплата лізингових платежів 25.07.2016, 25.08.2016, в подальшому щомісяця з 25.07.2017 до 25.06.2026.

На підставі умов Додаткової угоди від 03.11.2016 сторони узгодили, що починаючи з 07.11.2016 Лізингоодержувач мав сплачувати відсоткову винагороду за ставкою 10,5% річних.

З виписки по рахунку НОМЕР_2 вбачається, що відповідач за весь час дії договору сплатив лише два лізингові платежі:

- 25.07.2016 в розмірі 236 770,14 грн.;

- 23.08.2016 в розмірі 2 369 873,62 грн.

Також, відповідачем було допущено порушення строків сплати відсоткової винагороди за користування майном. Заборгованість виникала у Лізингоодержувача 01.03.2017, 01.04.2017, 01.05.2017 та 01.06.2017, що підтверджується виписками по рахунках НОМЕР_3 , НОМЕР_4 .

Пунктами 2.3., 2.3.3. Договору встановлено, що у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24% річних, а починаючи з 07.11.2016 - 21% (згідно Додаткової угоди від 03.11.2016), від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, відповідно до Додатку №2.

П.7.1. Договору сторони визначили, що у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагороди, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Через порушення Лізингоодержувачем термінів сплати лізингових платежів та винагороди за користування майном, відповідно до п. 7.1. Договору 08.02.2018 відповідачу була нарахована пеня у розмірі 425 297,73 грн., яка обліковується банком на рахунку НОМЕР_5 .

За умовами пунктів 8.2., 8.2.3. цей Договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це Лізингоодержувача за три дні у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу Лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 днів, а також у випадку порушення строків сплати винагород за Договором.

У повідомленні про розірвання сторони зазначають причину дострокового розірвання цього договору. При цьому для розірвання цього договору, договір про внесення змін сторони не укладають (п. 8.4. Договору).

Згідно із п. 8.3. Договору у випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернути лізингоодержувачем у термін розірвання, по акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу.

У зв`язку з тим, що відповідач прострочив сплату лізингових платежів більше ніж на 30 днів, а також порушив строки сплати винагороди, позивачем було направлено відповідачу повідомлення від 31.05.2017 за вих. №Э.Upr 1/3-67101 про розірвання договору фінансового лізингу, яке було вручене відповідачу 06.06.2017.

Цим повідомленням позивачем було проінформовано відповідача про розірвання договору з 15.06.2017, запропоновано сплатити наявну заборгованість та передати майно по акту прийому-передачі.

15.06.2017 сторонами був підписаний Акт прийому-передачі майна, відповідно до якого Лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016. Водночас, жодних погашень залишку заборгованості за Договором відповідач не здійснив.

За змістом п. 9.1. Договору, в редакції від 05.08.2016, строк дії цього договору з дати підписання цього договору до 25.06.2026. В частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання.

Згідно п. 6.2.4. Договору Лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежів на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору.

Позивач зазначив, що оскільки лізингове майно було повернуто позивачу 15.06.2017, то відповідач має сплатити відсоткову винагороду за користування майном за період до 15.06.2017, яка складає 11453 771,48 грн.

Загальний розмір заборгованості, нарахований позивачем становить 11879069,21 грн., що складається з:

- 11 453 771,48 грн. - заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном за період з 01.07.2016 до 15.06.2017;

- 425 297,73 грн. - заборгованість з пені за період з 02.03.2017 по 08.02.2018.

За приписами ст.15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу (далі - ГК) України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ч.1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. З ст. 806 ЦК України).

Ч.2 ст.1 Закону України 'Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний: своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 193 ГК України закріплено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання та сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин 1 та 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно із ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оцінивши фактичні обставини справи та приписи наведеного вище законодавства суд приходить до наступних висновків.

Господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі договору фінансового лізингу.

Даний правочин, містить умови щодо платного користування майном та умов отримання майна у власність після виплат сум лізингових платежів.

Свої зобов`язання за Договором фінансового лізингу позивач виконав в повному обсязі, передавши майно у платне користування відповідачу, що підтверджується Актом приймання-передачі майна від 01.07.2016.

З виписки по рахунку НОМЕР_2 вбачається, що відповідач за весь час дії договору сплатив лише два лізингові платежі: 25.07.2016 в розмірі 236 770,14 грн. та 23.08.2016 в розмірі 2 369 873,62 грн. В подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувались.

Твердження відповідача про те, що вказаний Договір є нікчемним і не створює наслідків від моменту його укладення будь-яких стягнень, суд оцінює критично, виходячи з наступного.

Під час розгляду даної справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі № 910/2114/19 в задоволенні позову було відмовлено повністю. Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що договір фінансового лізингу не потребує нотаріального посвідчення та його державної реєстрації у зв`язку з чим відсутні підстави вважати такий договір нікчемним. Судом було відхилено доводи позивача про несправедливість умов договору, посилаючись на те, що укладення договору на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором товариства, який погодився підписати договір; підприємство отримало повну та достовірну інформацію про послуги відповідача, порядок їх надання, вартість предмету лізингу, розмір платежів, умови та порядок їх сплати.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 вище вказане рішення було залишено без змін.

Згідно положень ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд бере до уваги, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності установлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, враховуючи встановлені апеляційною інстанцію у постанові обставини справи щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу, має преюдиційне значення для розгляду справи, а тому ці факти повторного доведення не потребують. Зазначена постанова не скасована та набрала законної сили.

Як зазначалось вище Лізингоодержувач зобов`язався сплачувати нараховану відсоткову винагороду щомісяця у період з 25-го по останній день місяця.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок порушення строків сплати відповідачем відсоткової винагороди за користування майном у Лізингоодержувача виникла прострочена заборгованість - 01.03.2017, 01.04.2017, 01.05.2017 та 01.06.2017, що підтверджується виписками по рахунках НОМЕР_3 , НОМЕР_4 .

15.06.2017 позивач та відповідач підписали акт прийому-передачі майна, з якого вбачається, що Лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом договору фінансового лізингу №4А16056ЛИ від 01.07.2016.

За приписами ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів перерахування заборгованості по лізингових платежах за вказаним вище договором відповідач до суду не подав.

У зв`язку з порушенням Лізингоодержувачем термінів сплати лізингових платежів та винагороди за користування майном, відповідно до п. 7.1. Договору відповідачу нарахована пеня у розмірі 425 297,73 грн., що обліковується банком на рахунку НОМЕР_5 .

Суд враховує умови пунктів 7.9 і п.7.10 Договору, якими сторони узгодили, що строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим Договором встановлюються тривалістю 15 років.

Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане Лізингоотримувачем.

Враховуючи положення вище зазначених норм, а також період нарахування боргу, винагороди та пені, суд вважає розрахунок позивача обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути 11 453 771,48 грн. заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за період з 01.07.2016 до 15.06.2017 та 425 297,73 грн. пені за період з 02.03.2017 по 08.02.2018.

Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Також з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати на оплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Арканар ЛТД" (; бул.Шевченка,266, офіс 405/1, м.Черкаси, 18001) на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, код 14360570) - 11879069,21 грн., з яких:

- 11 453 771,48 грн. (одинадцять мільйонів чотириста п`ятдесят три тисячі сімсот сімдесят одна грн. 48 коп.) заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном; 425 297,73 грн. (чотириста двадцять п`ять тисяч двісті дев`яносто сім грн. 73 коп.) пені та 178 186,04 (сто сімдесят вісім тисяч сто шістдесят шість грн 04 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст складено і підписано 01.02.2021.

СУДДЯ К.І. Довгань