ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2020 р. Справа№ 910/9196/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Майданевич Г.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 17.12.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 (повний текст складено 20.01.2020)

у справі №910/9196/19 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агроресурссистеми"

про стягнення штрафних санкцій за договором в розмірі 96 616,14 грн. та зобов`язання виконати умови договору

В судовому засіданні 17.12.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агроресурссистеми" про стягнення штрафних санкцій за договором в розмірі 96 616,14 грн. та зобов`язання виконати умови договору.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов Договору про закупівлю послуг № від 18.03.2016, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок з виконання в натурі зобов`язання щодо надання відповідного обсягу послуг та передання виготовленої продукції, а також зі сплати пені та штрафу в загальному розмірі 96 616,14 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агроресурссистеми" на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" 54 850,25 грн. пені, 18 790,97 грн. штрафу та 1 464,19 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 377,81 грн. покладено на позивача.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агроресурссистеми" 1 524,41 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позов частково, судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення розмірів пені та штрафу, з урахуванням скорегованих періодів, та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня в розмірі 54 850,25 грн. та штраф в розмірі 18 790,97 грн., враховуючи наявний присічний строк для нарахування пені та штрафу - 27.12.2018, у зв`язку із закінченням строку дії договору та необхідністю застосування строку позовної давності.

Щодо вимог позивача про зобов`язання виконати умови Договору в натурі, а саме надати відповідний обсяг послуг та передати за результатами виготовлену відповідну документацію, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаної позовної вимоги в цілому.

Крім того, судом було стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права (ст.ст. 509, 526, 530, 549, 598, 599, 611, 629 ЦК України, ст.ст. 193, 202, 216, 230, 232 ГК України), порушенням норм процесуального права (ст.ст. 73, 236 ГПК України), неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Апелянт вказує, що сам факт закінчення строку двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

Апелянт вважає, що строк договору не має значення для визначення моменту припинення зобов`язання, що виникло, тоді як з огляду на консенсуальний характер укладеного між сторонами договору, предметом якого є одне зобов`язання (надання визначеного обсягу послуг), обов`язок виконавця з надання послуг виник з моменту досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, тобто його укладення, та припиняються його належним виконанням.

Позивач не погоджується з висновком суду в частині здійсненого перерахунку розміру пені та штрафу (його зменшення), оскільки вважає його необґрунтованим, стверджуючи, що розрахунок пені та штрафу є арифметично вірним та здійсненим з додержанням норм ч. 6 ст. 232 ГК України та у відповідності до умов п. 7.2 договору.

Апелянт вказує, що суд безпідставно відхилив доводи та докази позивача, не наводячи в оскаржуваному рішенні мотивів їх відхилення та не надавши жодної правової оцінки доказам позивача, наявним в матеріалах справи, що призвело до неправомірного та необґрунтованого рішення.

У письмових поясненнях позивач зазначає, що вартість невиконаного зобов`язання складає 380 820, 93 грн., оскільки відповідач не надав послуги за Етапом 2 та 3 Етапу І та повністю за Етапом ІІ, вартість Етапу 2 складає 201 002,41 грн., Етапу 3 - 67 440,00 грн. та Етапу ІІ - 112 378,52 грн.

У додаткових поясненнях позивач додатково обґрунтовує відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, зазначаючи щодо календарного плану та вказуючи, що санкції щодо стягнення неустойки входять до умов договору та мають консенсуальний характер.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2020 справу №910/9196/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Смірнова Л.Г., судді Кропивна Л.В., Поляк О.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст. 260 ГПК України, у зв`язку з порушенням вимог, встановлених ст. 258 цього Кодексу та запропоновано апелянту надати суду докази, що підтверджують сплату судового збору у визначеному законом розмірі.

12.03.2020 до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази, що підтверджують сплату судового збору у визначеному законом розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 06.04.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 зі змінами від 16.03.2020 №215 "Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", якою установлено з 12 березня 2020 до 3 квітня 2020 на усій території України карантин, постанову Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 № 239, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211, зокрема, продовжено карантин до 24.04.2020, зазначено, що про розгляд апеляційної скарги учасників справи буде повідомлено після закінчення карантинних заходів.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2020 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 16.07.2020.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2020, 17.09.2020, 29.10.2020 відкладено розгляд справи, останній раз на 12.11.2020.

12.11.2020 розгляд справи №910/9196/19 не відбувся у зв`язку з перебуванням суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б. у відпустці.

Після виходу суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б. з відпусток, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 розгляд справи призначено на 17.12.2020.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.12.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 17.12.2020 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

18.03.2016 між Публічним акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" (Акціонерне Товариство "Укртрансгаз") в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" (далі - позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агроресурссистеми" (далі - відповідач, виконавець) було укладено Договір про закупівлю послуг № (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати послуги інженерні (Послуги по виготовленню технічної документації із землеустрою (право земельного сервітуту) та розробку робочого проекту землеустрою щодо технічної та біологічної рекультивації земель та виготовлення агрохімічних паспортів по об`єкту: "Капітальний ремонт газопроводу Шебелинка-Дніпропетровськ-Одеса ШДО-1а на ділянці Шебелинка- Дніпропетровськ, DN 500 (2 нитки), заміна на DN 1000, перехід через р. Вовча, км 115" (далі - послуги), а позивач - прийняти та оплатити такі послуги.

За умовами пункту 5.2 Договору строк надання послуг: з дати укладення Договору до 31.12.2016.

Послуги повинні надаватись у відповідності до узгодженого виконавцем і замовником Календарного плану, що є невід`ємною частиною договору (додаток № 2).

За узгодженим сторонами Календарним планом та відповідно до п. 5.1 Договору, у редакції Додаткової угоди № 4 від 26.01.2018 до Договору, послуги мали бути надані у строк до 30.06.2018 у повному обсязі.

Календарним планом передбачалось, що виконавець забезпечить у строк до 30.06.2018 надання послуг за Етапом 1 "Виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельних ділянок, на які поширюється право сервітуту ПАТ "УКРТРАНСГАЗ". Землевпорядні роботи з встановлення меж обмеженого користування та оформлення права постійного користування. Реєстрація права обмеженого користування та права постійного користування", який включає, зокрема, наступний склад ненаданих послуг:

- послуги за Етапом 2 "Землевпорядні роботи та встановлення меж обмеженого користування та права постійного користування" вартістю 201 002,41 грн., які не надані;

- послуги за Етапом 3 "Реєстрація права обмеженого користування та права постійного користування" вартістю 67 440,00 грн., які також не надані.

Крім того, позивач зазначає суду про те, що відповідач мав зобов`язання у строк до 31.03.2018 надати послуги за Етапом ІІ "Розробка робочого проекту землеустрою щодо технічної та біологічної рекультивації земель, порушених проведенням робіт на об`єкті" вартістю 112 378,52 грн., які також надані не були.

Відтак, позивач зазначає суду про те, що часткове невиконання господарського зобов`язання та виконання частини зобов`язання з простроченням загального вартістю 380 820,93 грн. суперечить умовам Договору та свідчить про недотримання відповідачем строків надання послуг, що є порушенням господарського зобов`язання з надання послуг.

Відповідач у своєму письмовому відзиві зазначає суду, що зважаючи на ту обставину, що термін дії Договору було вичерпано 28.12.2018 і внести зміни в Договір вже неможливо, надання послуг згідно з Технічним завданням до даного Договору не призведе до отримання необхідних результатів, що фактично унеможливлює виконання робіт в повному обсязі у зв`язку зі змінами в діючому законодавстві. Відтак, відповідач вважає недоцільним продовження надання послуг за Договором, оскільки змінились його істотні умови.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Визначаючи правову природу правовідносин, що склалися у сторін в ході виконання даного договору, колегія суддів зазначає, що такий є змішаним і містить у своєму складі елементи договору підряду та договору про надання послуг.

Відповідно до приписів ст.ст. 837, 901 ЦК України за договорами підряду та надання послуг одна сторона є зобов`язаною виконати певну роботу (надати послугу), а інша - сплатити її вартість.

Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату.

За приписами ст.ст. 509, 526 ЦК України, ст.ст. 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо його судом не визнано недійсним (презумпція правомірності правочину).

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №760/14438/15-ц, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частиною 7 ст. 180 ГК України встановлено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

У ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У пункті 10.3 договору сторони передбачили, що закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання обов`язків, взятих на себе за цим договором та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у ст.ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до вищевказаних умов укладеного між сторонами договору чітко визначено, що незважаючи на закінчення строку дії договору сторони зобов`язані виконати свої зобов`язання по договору, відповідно для відповідача це означає надання в повному обсязі послуг, що передбачені розділом І договору.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання вчинити дії, а саме виконати умови Договору в натурі через сплив встановлених Календарним планом дат та строку дії Договору в цілому, є передчасним.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під час вирішення спору, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як примусове виконання обов`язку в натурі.

Зазначений спосіб захисту (примусове виконання обов`язку в натурі) застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов`язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов`язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором.

При цьому, колегія суддів, в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.05.2020 у справі №910/9167/19 стосовного того, що зважаючи на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, способи захисту цивільних прав та інтересів, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст.ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України), у разі коли особа, перебуваючи у зобов`язальних правовідносинах, зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його (як у спірних правовідносинах), право позивача підлягає захисту судом на підставі п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом примусового виконання обов`язку в натурі. Примусове виконання обов`язку в натурі, наслідком чого є імперативне присудження за рішенням суду невиконаного, дає змогу особі, права якої порушені, повністю або частково поновити свої порушені права та отримати той результат, заради якого й укладався договір; у такий спосіб досягається мета позивача - виконання зобов`язання в натурі (у цьому випадку надання спірних послуг) і захист його майнових прав.

В контексті зазначеного колегія суддів завертає увагу на те, що за приписами ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.п.1, 2 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону. Виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.

У ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" вказано, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, в тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У виконавчому документі зазначається, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження").

Статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Розділом VІІІ Закону України "Про виконавче провадження" передбачено порядок виконання рішень немайнового характеру.

З системного аналізу наведених вище положень полягає, що нормами чинного законодавства передбачено можливість виконання судового рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії у примусовому порядку, а отже, обраний у даному випадку позивачем спосіб захисту є ефективним у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та призведе до дійсного відновлення відповідних прав позивача.

При цьому, викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача про те, що невиконання останнім зобов`язань стало наслідком змін законодавства, що регулює земельні відносини, які фактично унеможливили виконання укладення договору, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з п. 5.1 договору виконавець зобов`язався надати весь обсяг послуг до 31.12.2016, загальна вартість яких визначена Кошторисним розрахунком (додаток № 3), а також зазначена в Календарному плані (додаток № 2) та складає суму в розмірі 585 276,33 грн. Згідно з п. 6.3.1 договору виконавець зобов`язався надати послуги у строки, встановлені цим договором.

Згідно остаточного Календарного плану (додаток № 2) виконавець зобов`язався надати послуги поетапно, за наступним змістом:

Етап І передбачає: виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельних ділянок на які поширюється право сервітуту ПАТ «Укртрансгаз»; землевпорядні роботи з встановлення меж обмеженого користування та оформлення права постійного користування; реєстрація права обмеженого користування та права постійного користування, в.т.ч.:

- Етап 1. Підготовчі та вишукувальні роботи, вартістю 191 740,68 грн.;

- Етап 2. Землевпорядні роботи та встановлення меж обмеженого користування та права постійного користування в т.ч.:

земельних ділянок приватної форми власності, вартістю 117 560,78 грн. земельних ділянок державної форми власності, вартістю 83 441,63 грн.

Загальна вартість Етапу 2 складає 201 002,41 грн.

- Етап 3. Реєстрація права обмеженого користування та права постійного користування, вартістю 67 440,00 грн.

Загальна вартість Етапу І складає 460 183,09 грн., які повинні бути надані у термін з дати укладення Договору до 30.06.2018.

Етап II передбачає: розробку робочого проекту землеустрою щодо технічної та біологічної рекультивації земель, порушених проведенням робіт на об`єкті.

Вартість Етапу II складає 112 378,52 грн., який повинен був бути наданий у термін з дати укладання Договору до 31.03.2018.

Етап III передбачає виготовлення агрохімічних паспортів по об`єкту.

Вартість Етапу III складає 12 714,72 грн., який повинен був бути наданий в термін з дати укладання Договору до 10.02.2017.

Відповідач не надав послуги за Етапом 2 та 3 Етапу І та повністю за Етапом II, загальна вартість яких складає 380 820,93 грн., з яких вартість Етапу 2 складає 201 002,41 грн., Етапу 3 складає 67 440,00 грн. та Етапу II становить 112 378,52 грн.

Відповідно до умов договору, незважаючи на закінчення строку дії договору, сторони повинні виконати свої зобов`язання, зокрема відповідач зобов`язаний надати в повному обсязі послуги, що передбачені Договором, у строк який встановлений Календарним планом та п. 5.1 Договору, разом з тим, відповідачем свого обов`язку виконано не було.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства та умови договору (п. 10.3), з огляду на доведений позивачем та не спростований відповідачем факт ненадання останнім послуг за договором, які є предметом спору у даній справі, а також те, що обраний позивачем у спірних зобов`язально-правових відносинах спосіб захисту (примусове виконання обов`язку в натурі) відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, є тим належним та ефективним (у розумінні положень ст. 13 Конвенції) способом захисту порушеного права позивача, який забезпечує реальне поновлення його порушених прав, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позову в частині зобов`язання ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Агроресурссистеми» надати повний обсяг послуг, в порядку та на умовах укладеного договору № від 18.03.2016, за Етапом 2 Етапу І «Землевпорядні роботи та встановлення меж обмеженого користування та права постійного користування в т.ч. земельних ділянок приватної форми власності, земельних ділянок державної форми власності», за Етапом 3 Етапу І «Реєстрація права обмеженого користування та права постійного користування» та за Етапом ІІ «Розробка робочого проекту землеустрою щодо технічної та біологічної рекультивації земель, порушених проведенням робіт на об`єкті».

Частиною 1 ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2 Договору за порушення строків надання послуг в менших обсягах без погодження із замовником, що вказані в даному Договорі, виконавець виплачує замовникові пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг, з яких допущенно прострочення надання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, такий вид відповідальності, як сплата неустойки (пені та штрафу), може бути застосовано до особи, яка порушила господарське зобов`язання виключно в межах дії Договору, яким передбачена відповідальність у вигляді неустойки та її розмір.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Як визначено сторонами у Додатковій угоді № 4 до Договору від 26.01.2018, Договір набирає чинності з дати його укладення та діє по 28.12.2018.

Відтак, неустойка (пеня, штраф), яка підлягає сплаті відповідачем за порушення господарського зобов`язання щодо строків надання послуг в меншому розмірі, може бути нарахована за кожен день прострочення, не зважаючи на те, що строк договору визначено до 27.12.2018.

Відповідачем заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо нарахування пені та штрафу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою N 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 908/799/17.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17.

Оскільки відповідачем було допущено прострочення виконання зобов`язань за договором, а саме, не було вчасно виконано роботи (надано послуги), суд досліджує питання спливу позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено до суду позовну заяву № 100/виз-19-2880 від 09.07.2018 засобами поштового зв`язку 10.07.2019, про що свідчить відбиток штампу поштового відділення на конверті.

Враховуючи подання позову 10.07.2019, заявлення позивачем до стягнення пені та штрафу за період з 01.04.2018 по 31.12.2018, а саме з 30.06.2018 по 31.12.2018 за послуги ненадані за Етапом І, та з 31.03.2018 по 30.09.2018 за послуги ненадані за Етапом ІІ, виходить за межі річного строку позовної давності, визначеного та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення розмірів пені та штрафу, з урахуванням скорегованих періодів в межах строків позовної давності та не виходячи за визначені позивачем періоди нарахування, встановила, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня в розмірі 55 924,02 грн. (34 974, 42 грн. розраховані за період з 10.07.2018 по 31.12.2018 на суму 201 002, 41 грн.х0,1%х174 дні; 11 734, 56 грн. розраховані за період 10.07.2018 по 31.12.2018 на суму 67 440,00 грн.х0,1%х174 дні; 9215, 04 грн. розраховані за період з 10.07.2018 по 30.09.2018 на суму 112 378,52 грн.х0,1%х82 дні) та штраф в розмірі 18 790,97 грн. (201 002,41 грн.+67 440,00 грн.))х7%), щодо штрафу, нарахованого на суму 112 378, 52 грн., пропущено позовну даність), відповідно в решті вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про стягнення з позивача 4 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

03.09.2019 між відповідачем та адвокатом Шипіциним Олександром Володимировичем було укладено Договір про надання правової допомоги № 03-09/2019, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу, пов`язану з будь-якими питаннями, які виникають у клієнта, у тому числі пов`язані з досудовим та/чи судовим вирішенням спірних взаємовідносин з третіми особами.

У якості доказів понесення відповідних витрат, відповідачем надано договір № 03-09/2019 від 03.09.2019 про надання правової допомоги, додаткову угоду № 4 від 04.09.2019, щодо надання професійної правничої допомоги безпосередньо під час розгляду справи №910/9196/19, акт № 4 приймання-передачі виконаних послуг від 25.10.2019, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 25.10.2019 на суму 4 000,00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2698 від 07.11.2007, ордер серії АН № 1002421 від 03.09.2019.

Розглянувши надані відповідачем докази понесення адвокатських витрат, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають покладенню на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо часткового задоволення позову, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 1 524,41 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Укртрансгаз" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі №910/9196/19 підлягає частковому скасуванню з вищевикладених підстав, з викладенням резолютивної частини в редакції постанови Північного апеляційного господарського суду.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а також, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги позивача, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі №910/9196/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі №910/9196/19 скасувати частково, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агроресурссистеми» (01133, м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, оф. 450, ідентифікаційний код 23723132) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ідентифікаційний код 30019801) в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" (61001, м. Харків, вул. Культури, буд. 20-А, ідентифікаційний код 25698645) 55 924,02 грн. пені, 18 790,97 грн. штрафу, 1120,72 грн. судового збору.

3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агроресурссистеми» (01133, м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, оф. 450, ідентифікаційний код 23723132) надати повний обсяг послуг, в порядку та на умовах укладеного договору № від 18.03.2016, за Етапом 2 Етапу І «Землевпорядні роботи та встановлення меж обмеженого користування та права постійного користування в т.ч. земельних ділянок приватної форми власності, земельних ділянок державної форми власності», за Етапом 3 Етапу І «Реєстрація права обмеженого користування та права постійного користування» та за Етапом ІІ «Розробка робочого проекту землеустрою щодо технічної та біологічної рекультивації земель, порушених проведенням робіт на об`єкті».

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1; ідентифікаційний код 30019801) в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» (61001, м. Харків, вул. Культури, буд. 20-А, ідентифікаційний код 25698645) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агроресурссистеми» (01133, м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, оф. 450, ідентифікаційний код 23723132) 1 524, 41 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.»

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Агроресурссистеми» (01133, м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, оф. 450, ідентифікаційний код 23723132) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ідентифікаційний код 30019801) в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" (61001, м. Харків, вул. Культури, буд. 20-А, ідентифікаційний код 25698645) 3411,38 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

5. Матеріали справи №910/9196/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 16.01.2021 після виходу суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б. з відпусток.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко