РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2020Справа № 910/5241/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н. І., при секретарі судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом 1) Фізичної особи-підприємця Черепанової Людмили Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ); 2) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

до 1) Департаменту державної служби охорони при МВС України (вул. Малопідвальна, буд. 5, м. Київ,01001, ) 2) Департаменту поліції охорони Національної поліції України (вул. Малопідвальна буд. 5, м.Київ, 01001, ) 3) Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (вул. Терещенківська, буд. 11-а, м. Київ, 01601, )

про відшкодування майнової шкоди 10 973 140 грн та моральної шкоди 2 040 000 грн,

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Черепанова Людмила Іванівна (далі - позивач-1) та ОСОБА_1 (далі - позивач-2) звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту державної служби охорони при МВС України (далі - відповідач-1); Департаменту поліції охорони Національної поліції україни (далі - відповідач-2); Головного управлянні Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - відповідач-3), в якому просять суд: стягнути з Держави Україна шляхом безспірного списання Головним управлінням Державної казначейської служби України в місті Києві з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ФОП Черепанової Л.І. збитків майнової (матеріальної) шкоди в сумі 10 973 140 грн та моральної шкоди в сумі 2 040 000 грн з врахуванням солідарного права на стягнення позивача-1 та позивача-2 по 50% від зазначених сум кожному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2020 року позовну заяву повернуто заявникам на підставі п.2., ч.5, ст. 174 ГПК України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2020 року скасовано, справу № 910/5241/20 направлено до Господарського суду міста Києва для вирішення питання щодо прийняття заяви фізичної особи-підприємця Черепанової Людмили Іванівни та ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про відшкодування майнової шкоди 10 973 140 грн та моральної шкоди 2 040 000 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.09.2020.

24.09.2020 до відділу діловодства суду від Департаменту державної служби охорони при МВС України надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечив з тих підстав, що Закрите акціонерне товариство «Охорона-Комплекс» було припинено за рішенням його засновників (учасників) без правонаступництва, таким чином між позивачами та відповідачем-1 не міг виникнути будь-який спір, при цьому для відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди відсутні неправомірні дії відповідачів та причинний зв`язок між їх протиправними діями і завданою шкодою.

24.09.2020 до відділу діловодства суду від Департаменту поліції охорони Національної поліції України відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечив з тих підстав, що Закрите акціонерне товариство «Охорона-Комплекс» було припинено за рішенням його засновників (учасників) без правонаступництва, таким чином між позивачами та відповідачем-1 не міг виникнути будь-який спір, при цьому для відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди відсутні неправомірні дії відповідачів та причинний зв`язок між їх протиправними діями і завданою шкодою.

29.09.2020 через підсистему «Електронний суд» автоматизованої системи документообігу суду від позивача-2 надійшла заява про проведення підготовчого засідання без його участі.

У підготовчому засіданні 30.09.2020 представником відповідача-1 подано клопотання про доручення документів, а саме: доказів направлення відзиву відповідачам у справі та постанови Верховного Суду від 06.02.2019 №12/299.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2020 підготовче засідання відкладено на 28.10.2020.

26.10.2020 до відділу діловодства суду від відповідача-2 надійшла заява про залишення позовних вимог без розгляду.

26.10.2020 від позивача-1 до суду надійшла заява (клопотання) про розгляд справи за її відсутності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/5241/20 до судового розгляду по суті на 25.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позовних вимог без розгляду.

Судове засідання, призначене на 25.11.2020 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Ягічевої Н.І. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 розгляд справи по суті призначено на 24.12.2020.

У судовому засіданні 24.12.2020 представники відповідача-2 проти задоволення позовних вимог заперечили, просили відмовити, представники позивачів та відповідача-3 в засідання не прибули, про дату час та місце засідання повідомлялись належним чином.

У судовому засіданні 24.12.2020 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2007 у справі №12/299 за позовом Фізичної особи-підприємця Черепанової Людмили Іванівни до Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» про стягнення 1543951 грн позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» на користь Приватного підприємця Черепанової Людмили Іванівни 1 543 951, 5 грн збитків, 15 439,76 грн державного мита, 118 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, витрати на послуги адвоката в розмірі 11 873 грн.

Вказане рішення в частині стягнення збитків залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2007 та постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2007.

04.07.2007 на виконання зазначеного рішення видано відповідний наказ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП №4239144.

Однак, як вказано позивачами, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2007 у справі №12/299 боржником виконано не було.

Так, 10.09.2007 на підставі звернення голови ліквідаційної комісії Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» Ільчук Люмили Володимирівни головним виконавцем відділу державної виконавчої служби РУЮ у місті Києві Гречаник Галиною Петрівною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №4239144 та передачу виконавчого документа (наказу Господарського суду міста Києва 04.07.2007) до Ліквідаційної комісії Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» у зв`язку з прийняттям рішення на загальних зборах Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» від 18.04.2007 про ліквідацію Товариства.

27.11.2007 державним реєстратором Реєстраційної служби Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації здійснено реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру №8014723 про припинення юридичної особи Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» у зв`язку з ліквідацією за рішенням загальних зборів.

Позивачі зазначають, що припинення Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» було неправомірним, оскільки реєстрація припинення вчинена до завершення процедури ліквідації боржника, на цей час не були завершеними розрахунки з дебіторами, зокрема з позивачем-1, у власності боржника залишилась нерухомість, яка незаконно вибула з його володіння, але не права власності, боржник не отримав кошти відступлення права вимоги до своїх дебіторів, станом на дату подання позову не складено та не існує ліквідаційного балансу боржника.

Також, позивачі посилаються на ту обставину, що Ільчук Людмила Володимирівна під час здійснення ліквідації Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» одночасно займала посаду Заступника начальника відділу правового забезпечення організнаційно-аналітичного управління Департаменту державної служби охорони при МВС України.

26.09.2015 Черепанова Людмила Іванівна (далі - довіритель) та Кобяков Вадим Євгенійович (далі - повірений) уклали договір-доручення, відповідно до умов якого довіритель надає повіреному виключне право на виконання доручення, а повірений зобов`язується від імені, в інтересах та за рахунок довірителя здійснити необхідні заходи та вчинити необхідні дії (юридичні дії), пов`язані з виконанням доручення: вирішенням питань (здійснення будь-яких дій та заходів в межах законодавства України) щодо виконання рішення суду від 06.04.2007 року в справі №12/299 про стягнення з Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» (, юридична адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, будинок 4, надалі -боржник) збитків в сумі 1 543 951, 5, в тому числі шляхом відшкодування вказаних збитків за рахунок держави та/або посадових осіб боржника, третіх осіб, пов`язаних з боржником, його засновниками, його посадовими особами, тощо (наказ Господарського суду міста Києва №12/299 від 04.07.2007 на суму 1 559 509, 26 грн, ВП №423144).

Відповідно до п. 2 цього договору за виконання зазначених у п. 1 договору дій довіритель сплачує повіреному плату (винагороду) в розмірі 50 відсотків фактично стягнутих та фактично отриманих довірителем коштів та/або вартості фактично отриманого довірителем майна в рахунок погашення вказаної у п.1 суми заборгованості.

18.02.2018 шляхом укладання додаткової угоди позивачі продовжили дію договору пролонговано дію договору до його фактичного виконання або розірвання за згодою сторін.

Таким чином, на виконання умов вказаного договору, у разі задоволення позовних вимог, на користь позивача-2 підлягає стягненню сума у розмірі 50% від загальної суми стягнутих (відшкодованих) збитків у розмірі 6 506 570, 00 грн.

З огляду на викладені обставини, позивачі звернулись до суду з позовом про стягнення з держави Україна шляхом безспірного списання Головним державним управлінням Державної казначейської служби України в місті Києві з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України збитків у вигляді майнової (матеріальної) шкоди в сумі 10 973 140 грн та моральної шкоди у розмірі 2 040 000 грн з урахуванням солідарного права на стягнення позивача-1 та позивача-2 по 50% зазначених сум.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначають, що вказану шкоду їм було завдано незаконними (протиправними) рішеннями органів державної влади (відповідачів у справі), які полягали у: невиконані рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2007 у справі №12/299 про сплату Фізичній особі-підприємцю Черепановій Людмилі Іванівні коштів у розмірі 1 543 951, 5 грн; поданні до державного реєстратора документів, що містять завідомо недостовірні відомості про відсутність заборгованості у Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» заборгованості перед Черепановою Людмилою Іванівною; здійсненні незаконної реєстрації (вчинення необхідних дій та заходів) з припинення юридичної особи Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» (без подання ліквідаційного балансу та на підставі документів, що містять завідомо недостовірні відомості).

При цьому, позивачами вказано, що правонаступниками у даному випадку є Департамент державної служби охорони при МВС України та Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві.

В свою чергу відповідачі-1 та -2 проти задоволення позовних вимог заперечують з тих підстав, що Закрите акціонерне товариство «Охорона-Комплекс» було припинено за рішенням його засновників (учасників) без правонаступництва, таким чином між позивачами та відповідачами не міг виникнути будь-який спір, при цьому для відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди відсутні неправомірні дії відповідачів та причинний зв`язок між їх протиправними діями і завданою шкодою.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) або доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Тобто, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини завдавача шкоди.

Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу відповідальність настає незалежно від вини.

Так, в обґрунтування пред`явлення позову саме до вказаних у позовній заяві відповідачів, позивачами зазначено, що станом на дату ухвалення рішення у справі №12/299 власниками боржника (акціонерами Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс») є Департамент державної служби охорони при МВС України та Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві.

Позивачі вказують, що факт даного правонаступництва підтверджується, зокрема, змістом протоколу №21 від 18.04.2007, вчиненими боржником та правонаступниками діями з безоплатної передачі майна боржника правонаступникам протягом здійснення виконавчого провадження, зокрема нерухомості, рішеннями різних судових органів різних юрисдикцій, що є загальнодоступними у правонаступництва відповідно до протоколу №21 від 18.04.2007.

За загальним визначенням, правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов`язки того суб`єкта, якому вони належали раніше. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки.

Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні. Правонаступництво слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Правонаступництво для юридичних осіб може наставати в разі їх припинення з правонаступництвом. Припинення юридичної особи з правонаступництвом, тобто реорганізація юридичної особи, може проводитися у формі злиття, приєднання, виділу тощо. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов`язання може бути: відповідний договір, на підставі якого воно виникло, передавальний акт чи розподільчий баланс, статут правонаступника.

Як вбачається з матеріалів справи, Закрите акціонерне товариство "Охорона-Комплекс" було припинено (ліквідоване за рішенням його засновників без правонаступництва. Вказана обставина, досліджувалась також, у справі №12/299 та встановлена у судовому порядку.

При цьому, частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, відповідно до приписів статті 59 Господарського кодексу України (в редакції, чинній станом на час проведення ліквідаційної процедури щодо ЗАТ "Охорона-Комплекс") припинення діяльності суб`єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб`єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених цим Кодексом, - за рішенням суду.

Суб`єкт господарювання ліквідується: за ініціативою осіб, зазначених у частині першій цієї статті; у зв`язку із закінченням строку, на який він створювався, чи у разі досягнення мети, заради якої його було створено; у разі визнання його в установленому порядку банкрутом, крім випадків, передбачених законом; у разі скасування його державної реєстрації у випадках, передбачених законом.

Скасування державної реєстрації позбавляє суб`єкта господарювання статусу юридичної особи і є підставою для вилучення його з державного реєстру. Суб`єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Такий запис вноситься після затвердження ліквідаційного балансу відповідно до вимог цього Кодексу.

Згідно зі статтею 60 Господарського кодексу України (у тій самій редакції) ліквідація суб`єкта господарювання здійснюється ліквідаційною комісією, яка утворюється власником (власниками) майна суб`єкта господарювання чи його (їх) представниками (органами), або іншим органом, визначеним законом, якщо інший порядок її утворення не передбачений цим Кодексом. Ліквідацію суб`єкта господарювання може бути також покладено на орган управління суб`єкта, що ліквідується.

Орган (особа), який прийняв рішення про ліквідацію суб`єкта господарювання, встановлює порядок та визначає строки проведення ліквідації, а також строк для заяви претензій кредиторами, що не може бути меншим, ніж два місяці з дня оголошення про ліквідацію.

Ліквідаційна комісія або інший орган, який проводить ліквідацію суб`єкта господарювання, вміщує в друкованих органах відповідно до закону повідомлення про його ліквідацію та про порядок і строки заяви кредиторами претензій, а явних (відомих) кредиторів повідомляє персонально у письмовій формі у встановлені цим Кодексом чи спеціальним законом строки.

Одночасно ліквідаційна комісія вживає необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості суб`єкта господарювання, який ліквідується, та виявлення вимог кредиторів, з письмовим повідомленням кожного з них про ліквідацію суб`єкта господарювання.

Ліквідаційна комісія оцінює наявне майно суб`єкта господарювання, який ліквідується, і розраховується з кредиторами, складає ліквідаційний баланс та подає його власнику або органу, який призначив ліквідаційну комісію. Достовірність та повнота ліквідаційного балансу повинні бути перевірені у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до статті 61 Господарського кодексу України претензії кредиторів до суб`єкта господарювання, що ліквідується, задовольняються з майна цього суб`єкта, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами.

Черговість та порядок задоволення вимог кредиторів визначаються відповідно до закону.

Претензії, що не задоволені через відсутність майна суб`єкта господарювання, претензії, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо їх заявники у місячний строк після одержання повідомлення про повне або часткове відхилення претензії не звернуться до суду з відповідним позовом, а також претензії, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, вважаються погашеними.

Майно, що залишилося після задоволення претензій кредиторів, використовується за вказівкою власника.

Згідно з приписами статті 104 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній станом на час проведення ліквідаційної процедури щодо Закритого акціонерного товариства "Охорона-Комплекс") юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації).

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Відповідно до частини другої статті 152 Цивільного кодексу України акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов`язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать.

Згідно з частиною третьою статті 96 Цивільного кодексу України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Таким чином, право власності на акції Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» станом на дату ухвалення рішення у справі №12/299 не має наслідком автоматичного набуття власниками цих акцій всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи, зокрема не створює обов`язку відшкодувати завдану шкоду в порядку, передбаченому статтями 1166, 1167 Цивільного кодексу.

Дослідивши надані позивачами докази в обґрунтування факту правонаступництва Департаменту державної служби охорони при МВС України та Департаменту поліції охорони Національної поліції України у даній справі, суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначених доводів та недоведеність причетності відповідачів-1 та -2 до наведених обставин, на підставі яких позивачі просять стягнути завдані їм збитки.

Необґрунтованими є і посилання щодо причетності Департаменту державної служби охорони при МВС України до дій, які вчинялись головою ліквідаційної комісії Ільчук Людмилою Володимирівною під час здійснення ліквідації Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс», оскільки позивачами не доведено вчинення будь-яких неправомірних цією особою саме як посадовою особою департаменту, та одночасне зайняття посади у відділі державного органу (без статусу державного службовця, що вбачається з листа №26зі від 26.07.2017) не створює у відповідного органу обов`язку відшкодування шкоди.

При цьому, позивачами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Також, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру у зв`язку з вчиненням вказаних дій.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи, що позивачами не доведено складу вчинення цивільного правопорушення особами, визначеними відповідачами у справі, та факту заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру у зв`язку з вчиненням вказаних дій, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням висновків суду аплеяційної інстанції, наведених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 по даній справі, з огляду на те, що позивачами, якими є фізична особа-підприємець та фізична особа, заявлено у позові фактично одну матеріально-правову вимогу - стягнення збитків у вигляді майнової (матеріальної) та моральної шкоди, при цьому, вимога про стягнення шкоди на користь ОСОБА_1 у даному випадку носить характер похідної позовної вимоги від вимоги про стягнення шкоди на користь Фізичної особи-підприємця Черепанової Людмили Іванівни, у задоволенні похідної вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди у сумі 50% від заявленого розміру слід відмовити.

Керуючись статтями 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 18.01.2021.

Суддя Н.І. Ягічева