ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2020 року м.Дніпро Справа № 912/498/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В.

судді: Кощеєв І.М., Іванов О.Г.

Розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 23.06.2020, повне рішення складено 24.06.2020, суддя Кабаков В.Г., у справі № 912/498/20

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс", проспект Науки, 30, м. Київ, 03028

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Експертно правова консалтингова компанія "ЮРЕКС", вул. Арсенія Тарковського, 61/90, кв. 10, м. Кропивницький, 25006

про стягнення 2 500,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс" (далі ПрАТ "Страхова компанія "Фенікс", позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експертно правова консалтингова компанія "ЮРЕКС" (ТОВ "ЕПКК "ЮРЕКС") про стягнення 2500,00 грн, з покладенням на відповідача судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про збільшення ціни наданих послуг в односторонньому порядку, про що не було досягнуто відповідної домовленості, тому сума авансу підлягає поверненню відповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 23.06.2020р. у справі № 912/498/20 відмовлено в задоволенні позову повністю.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено суду, що його право порушене.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Фенікс" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 23.06.2020 у справі № 912/498/20 в якій посилаюсь на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Так скаржник зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України до вказаних правовідносин застосуванню не підлягає, так як між сторонами укладено договір надання послуг у спрощений спосіб, на виконання якого виставлено два відповідні рахунки з найменуванням послуг - "часткова оплата за інформаційно-технічне забезпечення проведення експертизи", один з яких оплачено позивачем в розмірі 2500.00 грн. чим порушив норми матеріального права, адже не врахував доводи Позивача та ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України, ч. 11, 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. відповідно до яких договір про надання послуг між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому. Тобто, передана Позивачем Відповідачу грошова сума у розмірі 2 500,00 грн. є авансом, який підлягає поверненню Позивачу.

До того ж, суд першої інстанції не врахував частини 11, 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Узагальнені доводи інших учасників справи.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено матеріали справи, прийнято вірне рішення у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, в свою чергу, які зазначені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими. Просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Так, віповідач зазначає, що твердження скаржника стосовно того, що договір про надання послуг між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому є таким, що не відповідає дійсності, оскільки домовленість з скаржником була зафіксована усно та в телефонній розмові, де Відповідач зі Скаржником відповідно до закону досягли згоди стосовно усіх істотних умов договору, передбачених законодавством, скаржником було оплачено перший виставлений йому рахунок-фактуру, а тому фактично договір був укладений.

Отже відповідач стверджує що, договір про надання послуг був укладений, а сплачена Скаржником за рахунком-фактурою №55/19 від 21.10.2019 року сума у 2 500 грн. є не авансом, а оплатою за інформаційно-технічне забезпечення проведення експертизи, про що і вказано в рахунку, а саме оплатою за проїзд експерта до місця огляду, затрачений його час на огляд об`єкту дослідження, витрачений час на проведення дослідження та підготування висновку тощо. Ні письмовим договором з експертом, ні усною домовленістю не передбачалося, що вказані кошти є авансовим платежем або завдатком.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.08.2020 поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 23.06.2020 у справі № 912/498/20, для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами

За твердженням позивача, у жовтні 2019 року ПрАТ "Страхова компанія "Фенікс" звернулось до ТОВ "ЕПКК "ЮРЕКС" щодо надання послуг обстеження нежилого приміщення позивача на предмет доступності осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення. В усній формі сторони домовились про вартість даних послуг у розмірі 5 000,00 грн.

21.10.2019 ТОВ "ЕПКК "ЮРЕКС" виставило рахунок №55/19 (а.с. 5) на часткову оплату за інформаційно-технічне забезпечення проведення експертизи. Позивачем перераховано на розрахунковий рахунок відповідача аванс у розмірі 2 500,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №541 від 22.10.2019 (а.с. 6).

Як вказує у позові позивач, відповідач з власної ініціативи вдвічі збільшив вартість послуг, з чим позивач не погодився та у зв`язку з цим просив повернуту суму сплаченого авансу, на що відповідачем відмовлено.

15.11.2019 позивачем направлено відповідачу письмову претензію №187 від 08.11.2019, але лист повернувся за закінченням терміну зберігання.

З посиланням на ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, постанови ВСУ від 13.02.2013 у справі №6-176цс12, від 25.09.2013 у справі №6-82цс13 та ухвалу ВССУ від 28.12.2016 у справі №756/3706/14-ц, зазначаючи, що договір про надання послуг між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, позивач вказує, що передана грошова сума у розмірі 2 500,00 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Більше того, позивач, враховуючи вимоги ч. 11, 12 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 №1023-XII, вказує, що договір, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому та вартість послуг істотно зросла, ніж можна було очікувати під час попередньої домовленості.

З підстав викладеного, позивачем заявлено даний позов до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із виконанням договору надання послуг укладенним у спрощений спосіб.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ч. 1 ст. 628 ЦК України,)

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Сторони є вільними в укладенні договору, а також у визначенні форми договору (усна чи письмова), що підтверджується статтею 218 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Статтею 901 ЦК України, встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зазначені положення можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Статтею 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням встановлених по справі обставин та вищенаведеного законодавства колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ТОВ "ЕПКК "ЮРЕКС" виконано роботу за замовленням позивача:

- забезпечено виїзд та проведення технічного огляду об`єктів та споруд позивача за адресою м. Київ, проспект Науки, 30, оф. 168 експертом Тригуб О.М. кваліфікаційний сертифікат серії АЕ №001591 (а.с. 32);

- забезпечено складання звіту про проведення технічного обстеження вхідної групи нежитлових приміщень ПрАТ "Страхова компанія Фенікс" за адресою: м. Київ, проспект Науки, 30, оф. 168., копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 36-39).

За надані послуги відповідачем виставлено позивачу рахунки №55/19 від 21.10.2019, який позивачем оплачено, та №57/19 від 23.10.2019, який позивачем не оплачено (а.с. 34-35).

Позивач під час вирішення спору у цій справі не надав, а відтак матеріали справи не містять доказів, які підтверджують невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за усною домовленістю між сторонами. Натомість, матеріалами справи встановлено надання відповідачем послуг обумовлених сторонами.

Також, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виставлення позивачу інших рахунків.

За приписами ст., ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічний припис містять ч., ч. 1, 7 ст. 193 ГК України.

Таким чином, судпершої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивачем оплачено виставлений відповідачем рахунок-фактуру №55/19 від 21.10.2019 за послуги "часткова оплата за інформаційно-технічне забезпечення проведення експертизи" на суму 2500,00 грн згідно платіжного доручення №541 від 22.10.2019, між сторонами укладено договір надання послуг у спрощений спосіб.

З огляду на зазначене, твердження позивача (скаржника) стосовно того, що договір про надання послуг між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому є таким, що не відповідає дійсності, оскільки домовленість з скаржником була зафіксована усно та в телефонній розмові, де відповідач з позивачем (скаржником) відповідно до закону досягли згоди стосовно усіх істотних умов договору, передбачених законодавством, скаржником було оплачено перший виставлений йому рахунок-фактуру, а тому фактично договір був укладений.

Також скаржник посилався на ч. 2 ст. 570 ЦК України, згідно з якою якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Додатково скаржник зазначає постанови ВСУ від 13.02.2013 р. у справі №6-176цс12 та від 25.09.2013 р, у справі №6-82цс13 та ухвалу ВССУ від 28.12.2016 p. у справі №756/3706/14-ц.

Разом з тим, вказані посилання не мають жодного відношення до справи, оскільки з огляду на вищезазначені доводи договір про надання послуг був укладений, а сплачена скаржником за рахунком-фактурою №55/19 від 21.10.2019 року сума у 2 500 грн. є не авансом, а оплатою за інформаційно-технічне забезпечення проведення експертизи, про що і вказано в рахунку.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виконання відповідачем зобов`язань по договору надання послуг, умови якого погоджені сторонами у спрощений спосіб, тому підстави для повернення 2500 грн. оплачених за рахунком №55/19 від 21.10.2019 відсутні.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача (скаржника) щодо не врахування судом першої інстанції частин 11, 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували збільшення вартості послуг відповідачем вдвічі. Ціна, визначена під час усних домовленостей (5000,00 грн.), не змінювалася. Відповідач зазначену суму не підвищував, що підтверджується надісланими позивачу рахунками-фактури №55/19 і №57/19, кожен по 2 500 грн., що в сумі дорівнює 5000,00 грн. Таким чином, вказані положення законодавства не можуть бути застосовані при вирішенні даної справи.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів зауважує, що місцевий господарський суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги та вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника у справі.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269-270, 275, 276, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Фенікс" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградької області від 23.06.2020 у справі 912/498/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 30.12.2020р.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.Г. Іванов