РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2020Справа № 910/6260/20
За позовом «UKRAILTRANS TRADE AND LOGISTIK KFT»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ РЕІЛВЕЙЗ»

2) ОСОБА_1

про стягнення 58 534, 15 доларів США,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: Силаков М.А.;

від відповідача 1, 2: Непочатих В.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

«UKRAILTRANS TRADE AND LOGISTIK KFT» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ РЕІЛВЕЙЗ» (надалі - відповідач-1), 2) ОСОБА_1 (надалі - відповідач-2) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 98 534, 15 доларів США.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.553, 554, 625, 929, 934 Цивільного кодексу України, ст.193, 216, 218, 315, 316 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 зобов`язань за договором транспортного експедирування № 855-94 від 15.03.2017 і договором №875-2-2020 від 07.02.2020, у частині своєчасної та повної оплати наданих транспортно-експедиторських послуг. Оскільки виконання зобов`язання відповідача-1 за договором транспортного експедирування № 855-94 від 15.03.2017 забезпечено порукою згідно з додатковою угодою №857-01 від 17.01.2020, укладеною в тому числі з відповідачем-2, як поручителем, позивач вважав, що спірні суми необхідно стягнути з відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

26.05.2020 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли заяви про усунення недоліків.

18.06.2020 до суду надійшла відповідь від органу реєстрації щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2010 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/6260/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 15.07.2020.

14.07.2020 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позову заяву, в якому останній посилається на необґрунтованість вимог позивача, у задоволені позову просив відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що в позивача з відповідачем-2 не було укладено договору поруки, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідача-2 заборгованості. Також, зазначив, що пред`явлення вимоги позивача з урахуванням умов додаткової угоди № 857-01 від 07.01.2020 є передчасними, враховуючи визначений в зазначеній угоді графік погашення.

14.07.2020 на адресу суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній зазначає, що акти не були сплачені у зв`язку з ненаданням позивачем належних документів, які б підтверджували витрати замовника, котрі виникли при наданні послуг транспортно - експедиторського обслуговування за договором № 855-94 від 15.03.2017, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову в розмірі 85 999, 15 доларів США. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором №875-2-2020 від 07.02.2020 у розмір 12 600, 00 доларів США визнав в повному розмірі.

У підготовче засідання 15.07.2020 з`явились представники позивача та відповідачів 1, 2. Представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу для подання відповіді на відзив. Клопотання представника позивача суд протокольно задовольнив клопотання та відклав підготовче засідання на 11.08.2020.

11.08.2020 від представника позивача надійшли клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

11.08.2020 від представника позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів 1 та 2. В яких представник позивача зазначає про необґрунтованість викладених у відзивах обставин, оскільки наявність заборгованості підтверджується первинними документами. які додані до матеріалів справи.

11.08.2020 у підготовче засідання з`явились представники сторін. Представник відповідачів 1, 2 заявила усне клопотання про відкладення засідання для надання часу для підготовки заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2020, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 15.09.2020.

01.09.2020 від представника позивача надійшли письмові пояснення.

10.09.2020 від представника відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

22.09.2020 від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, у якій останній просить суд стягнути з відповідачів 51 412, 15 доларів США, з яких: 51 412, 15 доларів США основний борг та 378, 00 доларів США пеня.

Засідання призначене на 15.09.2020 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 підготовче засідання призначено на 10.11.2020.

06.11.2020 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій останній просить суд стягнути з відповідачів 58 912, 15 доларів США, з яких: 58 534, 15 доларів США основний борг та 378, 00 доларів США пеня.

09.11.2020 від представника відповідачів надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з перебуванням представника в іншому судовому процесі.

10.11.2020 від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить суд стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 923, 14 доларів США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 500, 52 доларів США.

10.11.2020 в підготовче засідання з`явився представник позивача. Інші учасники справи не з`явились, повідомлені були належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 підготовче засідання відкладено на 25.11.2020.

У підготовче засідання 25.11.2020 з`явились представники позивача та відповідачів. Судом протокольно залишено без розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог від 14.09.2020 та частково прийнято заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 58 534, 15 доларів США, в частині прийняття заяви про стягнення суми пені в розмірі 378, 00 доларів США відмовлено.

Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, суд, протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в той же день.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити, представник відповідачів заперечувала проти задоволення позову в частині стягнення з відповідача-1 заборгованості за договором № 855-94 від 15.03.2017 та в частині стягнення заборгованості з відповідача-2 в повному обсязі.

У судовому засіданні 25.11.2020 оголошено перерву до 25.11.2020 14:30 год.

Після оголошення перерви в судове засідання 25.11.2020 з`явилися представники учасників справи. Судом відкладено судове засідання на 15.12.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 15.12.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити, представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

У судовому засіданні 15.12.2020 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.03.2017 між позивачем, як експедитором, та відповідачем-1, як замовником, було укладено договір транспортного експедирування №855-94 (надалі - договір-1), відповідно до п.1.1. якого експедитор зобов`язується за винагороду та за рахунок замовника з організувати виконання транспортно-експедиторських послуг та інших послуг, пов`язаних з перевезенням по залізничним дорогам транзитних, експортних та імпортних вантажів, узгоджених в додатках до даного договору.

Згідно з п.3.1. договору-1 замовник сплачує експедитору вартість перевезення та транспортно-експедиторського обслуговування вантажів на підставах ставок, узгоджених у додатках до договору. Вартість послуг та валюта платежів встановлюється у валюті США (USD).

Відповідно до п. 3.2. договору-1 строк оплати рахунків, отриманих електронною поштою з наступним пред`явленням оригіналів протягом 30 днів, не може перевищувати 5 робочих днів з дати відвантаження. Датою платежу вважається дата списання коштів з кореспондентського рахунку замовника.

Щомісячно сторони не пізніше 05 числа місяця, наступного за звітним, складають, підписують та завіряють печаткою акт виконаних робіт, а також виконують звірку взаємних рахунків. Допускається пред`явлення всіх документів електронною поштою з наступною заміною на оригінали протягом 30 днів (п.3.4. договору-1).

Згідно з п. 4.1. договору сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків по договору.

Відповідно до п. 4.2. договору-1 замовник відшкодовує експедитору всі витрати, викликані затримкою вагонів та/чи неприйняттям вагонів транзитними залізничними дорогами по вині замовника чи відправника вантажу, якщо ці витрати підтверджені документально.

Згідно з п. 7. Договору-1 сторони вживають заходи для вирішення всіх спорів і розбіжностей, які можуть виникнути з договору чи у зв`язку з ним, дружнім шляхом. У випадку, якщо сторони не зможуть прийти до згоди, будь-які спори, розбіжності чи вимоги, що виникають з договору чи у зв`язку з ним, в тому числі, що стосуються його дійсності, недійсності, порушення чи припинення дій, підлягають вирішенню в арбітражному суді по місцезнаходженню відповідача.

Договір набирає законної сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2017. Договір може бути розірваний в місячний строк з моменту заяви однієї із сторін про свій намір розірвати договір. При цьому сторони зобов`язані завершити розрахунки за послуги і перевезення, здійснені на момент розірвання договору. Дія договору продовжується автоматично на кожний послідуючий календарний рік, якщо ні одна зі сторін не заявить в письмовій формі про його розірвання (розділ 9 договору-1).

На виконання умов договору-1 позивачем були надані, а відповідачем-1 прийняті послуги за договором у період з 15.03.2017 по 08.10.2019 на загальну суму 6 872 122, 11 доларів США, що підтверджується підписаними сторонами та завіреними печатками актами надання послуг та актом звірки взаємних розрахунків за період з 15.03.2017 по 08.10.2019 (т.2 а.с. 79-358).

Відповідачем-1 у свою чергу вказані послуги оплачені частково, а саме в загальному розмірі 6 86 187, 96 доларів США, а також 100 000, 00 доларів за згодою відповідача-1 сплачено ТОВ «МАКСАТ 2030», що підтверджується банківськими довідками (т.6, а.с.198-248).

27.01.2020 між позивачем та відповідачем-1 в особі директора Чукань І.Л. (відповідач-2) підписано додаткову угоду №857-01 до договору-1 (надалі - додаткова угода) відповідно до п.1. якої сторони погодили наступний графік погашення заборгованості в розмірі 85 934, 15 доларів США замовником:

1. 29.02.2020 - 5 934, 15 доларів США;

2. 31.03.2020 - 5 000, 00 доларів США;

3. 30.04.2020 - 5 000, 00 доларів США;

4. 31.05.2020 - 5 000, 00 доларів США;

5. 30.06.2020 - 5 000, 00 доларів США;

6. 31.07.2020 - 5 000, 00 доларів США;

7. 31.08.2020 - 5 000, 00 доларів США;

8. 30.09.2020 - 5 000, 00 доларів США;

9. 31.10.2020 - 5 000, 00 доларів США;

10. 30.11.2020 - 5 000, 00 доларів США;

11. 31.12.2020 - 5 000, 00 доларів США;

12. 31.01.2021 - 5 000, 00 доларів США;

13. 28.02.2021 - 5 000, 00 доларів США;

14. 31.03.2021 - 5 000, 00 доларів США;

15. 30.04.2021 - 5 000, 00 доларів США;

16. 31.05.2021 - 5 000, 00 доларів США;

17. 30.06.2021 - 5 000, 00 доларів США.

Згідно з п.2. додаткової угоди вона набирає силу з 27.01.2020 і діє до 30.06.2021.

Також, відповідно до п.4. додаткової угоди відповідальність за невиконання зобов`язань за нею в повній мірі несе відповідач-2, як особистий поручитель.

Крім цього, 07.02.2020 між позивачем (експедитор) та відповідачем-1 (замовник) укладено договір №875-2-2020 (надалі - договір-2) відповідно до п.1. якого експедитор зобов`язується за винагороду та за рахунок замовника з організувати виконання транспортно-експедиторських послуг та інших послуг, пов`язаних з перевезенням по залізничним дорогам транзитних, експортних та імпортних вантажів, узгоджених в додатках до даного договору.

Згідно з п.3.1. договору-2 замовник сплачує експедитору вартість перевезення та транспортного-експедиторського обслуговування вантажів за ставками, погодженими окремо на кожну партію вантажу до початку відвантаження, якщо в додатках до договру не погоджено інше.

Оплата рахунків експедитора проводиться замовником, якщо не погоджено інше в додатках до договору, в строк не пізніше 5 робочих днів з дати виставлення рахунку. Допускається виставлення рахунку по електронній адресі чи факту для прискорення оплати. Оригінал рахунку експедитор висилає поштою за адресою замовника. Датою платежу вважається дата списана коштів з кореспондентського рахунку замовника (п.3.2 договору-2).

Договір набирає законної сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2020. Договір може бути розірваний в місячний строк з моменту заяви однієї із сторін про свій намір розірвати договір. При цьому сторони зобов`язані завершити розрахунки за послуги і перевезення, здійснені на момент розірвання договору. Дія договору продовжується автоматично на кожний послідуючий календарний рік, якщо ні одна зі сторін не заявить в письмовій формі про його розірвання (розділ 8 договору-2).

На виконання умов договору-2 позивачем були надані, а відповідачем-1 прийняті послуги за договором на загальну суму 12 600, 00 доларів США, що підтверджується підписаним сторонами та завіреним печатками актом надання послуг №1 (т.2. а.с.363).

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем-1 свого грошового зобов`язання за договором 1 та 2, в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг, у зв`язку з чим позивач, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача-1, як замовника та відповідача-2, як поручителя суми заборгованості в розмірі 58 534, 15 доларів США.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Нормами ст.626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладені між сторонами правочини є договорами транспортного експедирування, які підпадають під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України, ст.316 Господарського кодексу України та Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір-1, з додатковою угодою та договір-2, як належні підстави, в розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (ч.1 ст.929 Цивільного кодексу України). Аналогічні положення містяться в ст.316 Господарського кодексу України.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (ст.931 Цивільного кодексу України).

За приписами чинного законодавства України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як убачається з наявних у матеріалах справи документів, на підставі договору-1 позивачем були надані, а відповідачем-1 прийняті експедиторські послуги з організації перевезення вантажів на загальну суму 6 872 122, 11 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт (наданих послуг) та додатками до вказаних актів за період з 15.03.2017 по 08.10.2019, які підписані сторонами без зауважень і заперечень та скріплені печатками.

Вказане також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період з 15.03.2017 по 08.10.2019, який також підписаний сторонами та скріплений печатками, при цьому суд зазначає, що вказаний акт підписаний зі сторони відповідача-1 без зауважень та заперечень (т.2, а.с. 354- 358).

Відповідачем-1 у свою чергу вказані послуги в період з 13.06.2017 по 18.10.2019 оплачені частково, а саме на загальну суму 6 786 187, 96 грн.

Таким чином несплаченою залишилася заборгованість за договором-1 у розмірі 85 934, 15 доларів США (6 872 122, 11 - 6 786 187, 96).

Крім цього, додатковою угодою від 27.01.2020 позивачем та відповідачем-1 в особі директора Чукань І.Л. (відповідач-2) погоджено графік погашення відповідачем-1 заборгованості за договором-1 в розмірі 85 934, 15 доларів США, а саме в період з 29.02.2020 по 20.06.2021, перший місяць 5 934, 15 доларів США, усі інші послідуючі місяці по 5 000, 00 доларів США.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Отже, суд розцінює часткову оплату здійснену відповідачем-1, підписання акту звірки взаємних розрахунків та додаткову угоду від 27.01.2020, як визнання ним основного боргу за договором-1.

Крім цього, відповідно до п.4. додаткової угоди відповідальність за невиконання зобов`язань за нею в повній мірі несе відповідач-2, як особистий поручитель.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 543 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачі мають відповідати перед позивачем за заборгованістю в сумі 85 934, 15 доларів США, як солідарні боржники.

Разом тим, ураховуючи графік погашення заборгованості встановлений сторонами в додатковій угоді станом на 06.11.2020 (дата подання заяви позивачем заяви про збільшення позовних вимог) строк погашення заборгованості за нею настав у загальній сумі 45 934, 15 доларів США.

Доказів оплати зазначеної заборгованості матеріали справи не містять та відповідачами суду не надано.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджується надання позивачем транспортно-експедиційних послуг належним чином та в повному обсязі, строк виконання зобов`язання відповідача з оплати послуг є таким, що настав, а матеріали справи не містять доказів погашення заборгованості відповідачами, суд вважає вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми основної заборгованості за договором-1 та додатковою угодою до нього в розмірі 45 934, 15 доларів США правомірними та обґрунтованими з огляду на що задовольняє їх у повному обсязі.

При цьому суд відхиляє твердження відповідачів викладені у відзивах на позов про те, що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем витрат в розмірі 85 158, 15 доларів США, як такі, що є необґрунтованими, оскільки з наявних в матеріалах справи документів у сукупності (в т.ч. заявками відповідача-1, актами загальної форми, накладними УМВС, накопичувальними відомостями, листуванням сторін, актами наданих послуг та актами звірки, т 4 а.с.5-467, т.5 а.с.1-588, т.6 а.с.1-195) убачається, що у відповідача-1 наявна заборгованість перед позивачем за надані останнім послуги, а розмір цієї заборгованості підтверджено сторонами шляхом підписання та скріплення печатками первинних документів - актів виконаних робіт та в подальшому підтверджено оплатами, які здійснював відповідач у період з 13.06.2017 по 18.10.2019.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачів заборгованості за договором-2 у загальному розмірі 12 600, 00 доларів США.

Надання послуг позивачем відповідачу-1 на вказану суму підтверджується підписаним сторонами та завіреним печатками актом надання послуг №1, а також вказана заборгованість у сумі 12 600, 00 доларів США визнається відповідачем-1 у відзиві на позов (т.3, а.с. 43).

Разом з тим, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення вказаної суми заборгованості лише з відповідача-1, оскільки відповідно до додаткової угоди відповідач-2 зобов`язувалася відповідати, як особистий поручитель саме за заборгованістю в сумі 85 934, 15 доларів США, яка виникла на підстав договору-1.

Доказів того, що відповідач-2 є поручителем за договором-2 матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення суми заборгованості за договором-2 в розмірі 12 600, 00 доларів США саме з відповідача-1.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищенаведені норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачами не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором-1 у розмірі 45 934 , 15 доларів США та з відповідача-1 на користь позивача заборгованості за договором-2 у розмірі 12 600, 00 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначено в п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи вищевикладене суд покладає на відповідачів судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окремо суд зазначає, що порядок та правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюється Законом України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, враховуючи, що позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1 500, 52 доларів США та в подальшому зменшено позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позивач має право на повернення 622, 51 доларів США судового збору.

Таким чином, після отримання відповідного клопотання судом буде розглянута вимога про повернення позивачу частини судового збору в розмірі 622, 51 доларів США.

Щодо розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу позивача в розмірі 923, 14 доларів США суд зазначає таке.

Частина 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України ).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

Згідно з ч. 4, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Таку правову позицію, щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд звертає увагу на те, що витрати, зокрема, на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до матеріалів справи договір про надання правової (правничої) допомоги №98 від 24.03.2020, який укладений з Адвокатським об`єднанням "Мак`с Блум", додаткову угоду від 24.03.2020, рахунок на оплату №1 від 20.04.2020, банківську довідку №1373/2020 від 12.10.2020 про перерахування позивачем Адвокатському об`єднанню "Мак`с Блум" 923, 14 доларів США, акт приймання-передачі наданих послуг з представництва інтересів у Господарському суді міста Києва по справі №910/6260/20 від 14.09.2020 в якому детально розписано надані послуги на суму 923, 14 доларів США , ордер серії АІ №1032556 від 28.04.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №7096/10 від 19.10.2018.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору про надання правової (правничої) допомоги №98 від 24.03.2020 та додаткової угоди від 24.03.2020 до нього, укладених між Адвокатським об`єднанням "Мак`с Блум", як представником, та позивачем, як клієнтом, представник приймає на себе обов`язок надати клієнту наступну правову допомогу: вивчення документів, підготовка позовної заяви та інших документів, представництво інтересів клієнта у Господарському суді міста Києва, Північному апеляційному господарському суді за позовом клієнта про стягнення заборгованості за надані послуги за договором транспортно-експедиторського обслуговування №855-94 від 15.03.2017 та договором №875-2-2020 від 07.02.2020.

При цьому, судом враховано, що відповідачами не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами відповідачами не подавалось.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного перерахування коштів на підставі договору про правову допомогу, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, суд дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правову допомогу в розмірі 923, 14 доларів США є обґрунтованими.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Солідарно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ РЕІЛВЕЙЗ» (03151, місто Київ, вулиця Очаківська, будинок 5/6, ідентифікаційний код 39774973) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь «UKRAILTRANS TRADE AND LOGISTIK KFT» (Hungary, 1143 Budapest Stefania ut 101-103, реєстраційний номер в реєстрі фірм 01-09-902025) 45 934 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) доларів США 15 центів заборгованості за договором транспортного експедирування №855-94 від 15.03.2017.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ РЕІЛВЕЙЗ» (03151, місто Київ, вулиця Очаківська, будинок 5/6, ідентифікаційний код 39774973) на користь «UKRAILTRANS TRADE AND LOGISTIK KFT» (Hungary, 1143 Budapest Stefania ut 101-103, реєстраційний номер в реєстрі фірм 01-09-902025) 12 600 (дванадцять тисяч шістсот) доларів США 00 центів заборгованості за договором транспортного експедирування №875-2-2020 від 07.02.2020, 533 (п`ятсот тридцять три) долари США 50 центів судового збору та 561 (п`ятсот шістдесят один) долар США 93 центів витрат на правову допомогу.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь «UKRAILTRANS TRADE AND LOGISTIK KFT» (Hungary, 1143 Budapest Stefania ut 101-103, реєстраційний номер в реєстрі фірм 01-09-902025) 344 (триста сорок чотири) долари США 51 цент судового збору та 362 (триста шістдесят два) долари США 21 цент витрат на правову допомогу.

5. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

6. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

7. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 28.12.2020.

Суддя Я.А.Карабань