ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"21" грудня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2622/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу №916/2622/20

за позовом Фізичної особи - підприємця Фоменко Євгенія Петровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

до відповідача Фізичної особи - підприємця Семера Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 )

про визнання недійним договору поставки

Представники сторін:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - Заверюха В.О., довіреність № 103-13/244, дата видачі : 01.09.20;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Фоменко Євгеній Петрович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця Семера Вікторії Анатоліївни про визнання недійним договору поставки №21/11/17-6 від 21.11.2017р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.09.2020р. було відкрито провадження по справі №916/2622/20. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Крім того відповідною ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю „Агрооптима".

07.09.2020р. до суду позивачем було подано клопотання вх. №ГСОО 23680/20 про витребування доказів.

07.09.2020р. до суду позивачем було подано клопотання вх. № ГСОО 23682/20 про проведення судової економічної експертизи.

07.09.2020р. до суду позивачем було подано клопотання вх. № ГСОО 23685/20 про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до поданого клопотання позивач просив суд постановили ухвалу про призначення судово-почеркознавчої експертизи по даній справі, встановити об`єктами проведення судово-почеркознавчої експертизи договір поставки товару №21/11/17-6 від 21.11.2017р. та видаткову накладну №263 від 21.11.2017р., витребувати із матеріалів судової справи №915/1855/18, яка знаходиться на розгляді у Господарському суді Миколаївської області оригінал договору поставки товару №21/11/17-6 від 21.11.2017р. та видаткову накладну №263 від 21.11.2017р. для проведення експертизи, зазначити наступний перелік питань експерту, що потребують роз`яснення: Чи виконані підписи у договорі поставки товару №21/11/17-6 від 21.11.2017р. внизу аркушів та в кінці договору від імені „постачальник" особисто Семерою Вікторією Анатоліївною особисто чи ні? Чи виконаний підпис у видатковій накладній №263 від 21.11.2019р. у графі „від постачальника" особисто Семерою Вікторією Анатоліївною чи ні? Проведення експертизи позивач просив доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Судом в задоволені клопотання про призначення почеркознавчої експертизи протокольно було відмовлено, оскільки сама ФОП Семера В.А. у своїх запереченнях проти клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, зазначила, що не піддає сумніву належність їй підпису та печатки у договорі та накладній, і визнає договір та накладну як такі, що укладені між нею ФОП Семерою В.А. та позивачем, а тому підстави для призначення експертизи з метою дослідження цього підпису відсутні.

Також судом протокольно було відмовлено в задоволенні клопотань про призначення економічної експертизи та витребування доказів оскільки встановлення обставин купівлі ФОП Семерою В.А. крапельної стрічки, зокрема, оплати, наявності цього товару на момент укладання оспорюваного договору не входить до предмету доказування при розгляді позовної вимоги про визнання недійсним договору на підставі частини першої статті 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.11.2020р. строк підготовчого провадження був продовжений на тридцять днів в порядку ст. 177 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.11.2020р. підготовче засідання було закрито, розгляд справи призначено по суті в засіданні суду.

05.10.2020р. за вх. №26417/20 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованими, безпідставними в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити повністю.

07.10.2020р. за вх. №26663/20 до суду від третьої особи надійшли пояснення по суті позовних вимог.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив.

21.11.2017р. між Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Фоменко Євгенієм Петровичем (покупець) було укладено договір поставки товару №21/11/17-6 (далі договір), за змістом якого постачальник (позивач) зобов`язався у строки, передбачені договором, поставити та передати у власність покупцю товар, визначений у п. 1.2. Договору, а покупець (відповідач) зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість з урахуванням індексації вартості товару та інших умов, передбачених договором. (п.п. 1.1. Договору)

Договором передбачена індексація вартості товару (зобов`язань по оплаті) визначеної у гривнях у п. 1.2. Договору, яка відбувається за певних умов за чітко визначеною Договором формулою відповідно до зміни курсу гривні по відношенню до іноземної валюти (долару США) за даними міжбанківського ринку на дату платежу, або на дату проведення розрахунку зобов`язань.

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що протягом строку дії Договору грошові зобов`язання Покупця існують і підлягають сплаті у гривні; вказані у п, 1.2 Договору ціна та вартість товару в гривнях погоджені на дату підписання Договору і залишаються чинними до моменту їх індексації. Якщо в день, попередній дню платежу або дню розрахунку зобов`язання, вказаний нижче курс гривні А2 по відношенню до іноземної валюти, зазначеної у п. 1.2 Договору, буде відрізнятися в бік здешевлення гривні більше ніж на 3 % (три відсотки) від узгодженого курсу, зазначеного п. 1.2 Договору, ціна/ вартість цього товару підлягає індексації (коригуванню) пропорційно зміні цього курсу без додаткового узгодження. При такому коригуванні використовується наступна формула: Ц = Цс * (А2 / А1), де: Ц - ціна/ вартість товару на дату оплати, грн.; Цс - ціна/ вартість товару на дату підписання Договору (вказані у п. 1.2 Договору), грн.; А1 - зазначений у п. 1.2 Договору узгоджений сторонами курс співвідношення гривні до іноземної валюти на момент підписання Договору (визначений у п. 1.2 Договору); А2 - значення курсу продажі іноземної валюти за гривню за даними міжбанківського валютного ринку України згідно веб-сайту http://index.minfin.com.ua/arch (в розділі "Котирування міжбанківського валютного ринку України") на день, попередній дню здійснення платежу або дню розрахунку зобов`язання.

Згідно п. 3.3. Договору сторони погодили, що оплата вартості товару, проіндексованої у відповідних випадках згідно п. 3.1. Договору, здійснюється покупцем на умовах кредиту (відстрочення платежу). Строк оплати: не пізніше 30 вересня 2018 року.

За передбаченими пунктом 4.2. Договору умовами строк поставки товару: не пізніше 30 листопада 2017 року. Поставка (передача) товару в межах цього строку за згодою сторін, що підтверджуватиметься відповідними товарними накладними, може відбуватись частинами.

В матеріалах справи міститься видаткова накладна №263 від 21.11.2017р. за якою відповідач поставив позивачу товар на суму 134 000грн.

В обґрунтування позову позивачем було зазначено суду, що під час підписання Договору Позивачем Відповідач запевнила його, що зможе здійснити поставку протягом 2 тижнів з дня укладання Договору та вмовила підписати видаткову накладну №263 від 21 листопада 2017 року, щоб двічі не їздити до Позивача. Позивач її підписав, адже сподівався на порядність Відповідача, знав її позитивну ділову репутацію у аграрній сфері. Позивач звернув увагу на недоліки видаткової накладної №263 від 21 листопадіп 2017 року, а саме: вона складена частково на іноземній мові, не зазначені реквізити Покупця, у графі «ДОГОВОР» зазначений не договір поставки №21/11/17-6, а інший договір.

В той же час, як зазначає Позивач, Відповідач пообіцяла виправити недоліки оскаржуваного договору та видаткової накладної та при фактичному отриманні товару передати відкоректовані договір та видаткову накладну, проте оскільки Відповідач не поставила товар Позивачу, то й відкоректовані договір та видаткову накладну також не передала.

Позивач вказує, що Відповідач Позивачу у обіцяний строк жодного товару так і не поставив, спочатку обіцяв поставити товар з дня на день, потім обіцяв, що ТОВ «АГРООПТИМА», скоро виготовить крапельну стрічку «STAR ТАРЕ» 8-10-750 (намоткою 500м.) у потрібній кількості (договором передбачено, що поставка товару відбудеться до 30.11.2017 року (п.4.2 Договору), а не у дату договору, а Відповідач протягом декількох тижнів після виготовлення товару закупить його та повідомить місце отримання товару відповідно до п. 4.3 оскаржуваного договору, а саме: «Місце (пункт) поставки (місце передачі товару) повідомляється Постачальником Покупцю заздалегідну робочому порядку».

Позивач зазначає, що пропозиція відповідача щодо поставки товару через декілька днів, а підписання договору та накладної у день перемовин позивача не насторожила, оскільки він давно знав відповідача як підприємця. Також позивача заспокоював і той факт, що відповідач є рідною сестрою одного із засновників Товариства - ОСОБА_2 , з яких у позивача були довготривалі, позитивні, партнерські відносини.

Проте, як наголошує Позивач, через декілька тижнів Відповідач повідомила, що здійснити поставку вона не може, оскільки у неї немає товару, який зазначений у оскаржуваному договорі, і найближчим часом його у наявності не буде. Відповідач також повідомила, що оскаржуваний Договір та видаткову накладну №263 вона знищила, оскільки не може його виконати.

В той же час, як пояснює суду Позивач, Відповідач оскаржуваний договір не знищила і наразі намагається стягнути заборгованість за непоставлений товар, тобто при укладанні оспорюваного договору Відповідач обманула Позивача, що відповідно до ст. 230 ЦК України є підставою для визнання такого договору судом недійсним.

Також Позивачем було пояснено суду, що знаючи виробника крапельної стрічки «STAR ТАРЕ» -ТОВ «АГРООПТИМА», Позивач звернувся до них із запитом чи можливо їм відомі будь-які обставини, які б підтвердили слова Позивача. На підтвердження своїх слів, ТОВ «АГРООПТИМА» разом із листом - відповіддю від 02.07.2020 року надало документи, які підтверджують неможливість здійснення поставки від Відповідача до Позивача. ТОВ «АГРООПТИМА» повідомимо, що крапельна стрічка «STAR ТАРЕ» 8-10-750 (намоткою по 500м) виготовлювалася на замовлення або з дозволу ТОВ «АГРООПТИМА» з 2015 року. До цього часу даний вид крапельної стрічки не виготовлявся. ТОВ «АГРООПТИМА» володіє інформацією стосовно усієї кількості виготовленої продукції. У 2015 році ТОВ «АГРООПТИМА» надало дозвіл на виготовлення крапельної стрічки «STAR ТАРЕ» 8-10-750 (намоткою по 500м) Товариству з обмеженою відповідальністю «ІРРІЛЕНД». Головними умовами даного договору були: замовлення виготовлення крапельної стрічки лише у ТОВ «НК ДЕВЕЛОПМЕНТ» та лише після погодження об`єму виготовленої продукції з ТОВ «АГРООПТИМА». Протягом усього періоду виробництва крапельної стрічки «STAR ТАРЕ» марки 8-10- 750 (намоткою 500м.) було виготовлено лише 117 бухт і лише ТОВ «НК ДЕВЕЛОПМЕНТ» на замовлення ТОВ «ІРРІЛЕНД».

На переконання Позивача, це пояснює той факт, чому Відповідач не змогла поставити Позивачу зазначений у Договорі товар, адже його не було виготовлено.

На підставі вищевикладеного Позивач стверджує, що договір поставки товару №21/11/17-6 від 21 листопада 2017 року та видаткову накладну №263 від 21.11.2017 року Позивач підписав будучи введеним в оману Відповідачем, адже товару Відповідач Позивачу фактично не поставила та пізніше Відповідач запевняла, що знищила договір поставки №21/11/17-6 та видаткову накладну №263 від 21.11.2017 року.

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Фоменко Євгенія Петровича направлені на визнання недійсним Договору поставки товару №21/11/17-6 від 21.11.2017р. у зв`язку із вчиненням його Фізичною особою-підприємцем Фоменко Євгенієм Петровичем під впливом обману з боку Фізичної особи-підприємця Семера Вікторії Андріївни.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Суд зауважує на тому, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Надаючи оцінку доводам позивача та обґрунтуванням позовних вимог, викладеним Фізичною особою-підприємцем Фоменко Євгенієм Петровичем в позовній заяві, та направленим на визнання недійсним Договору поставки товару №21/11/17-6 від 21.11.2017р., у зв`язку із вчиненням його Фізичною особою-підприємцем Фоменко Євгенієм Петровичем під впливом обману з боку Фізичної особи-підприємця Семера Вікторії Андріївни, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного Кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.202 Цивільного Кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі ст.203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до статті 204 Цивільного кодексу України , правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В провадженні господарського суду Миколаївської області перебувала справа №915/1855/19 за позовом Фізичної особи - підприємця Семера Вікторії Анатоліївни до відповідача Фізичної особи - підприємця Фоменко Євгенія Петровича про стягнення 134 000грн.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 29.10.2020р., яке позов Фізичної особи - підприємця Семера Вікторії Анатоліївни до відповідача Фізичної особи - підприємця Фоменко Євгенія Петровича задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Фоменко Євгенія Петровича на користь Фізичної особи - підприємця Семера Вікторії Анатоліївни заборгованість за договором поставки товару № 21/11/17-6 від 21.11.2017 в сумі 134000,00 грн, відсотки за користування чужими коштами у розмірі 23654,35 грн та 2364,82 грн витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог у справі №915/1855/19 Фізична особа - підприємець Семера Вікторія Анатоліївна посилалась на неналежне виконання Фізичною особою - підприємцем Фоменко Євгенієм Петровичем умов укладеного між сторонами договору поставки товару №21/11/17-6 від 21.11.2017 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар, який наразі є предметом розгляду даної справи.

Під час розгляду справи №915/1855/19, Фізична особа - підприємець Фоменко Євгеній Петрович звернувся до суду з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просив доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Ухвалою від 11.12.2019 року у справі № 915/1855/19 було призначено судову почеркознавчу експертизу та згідно висновку експерта № 19-1360, складеного 10.03.2020, підписи у договорі поставки товару № 21/11/17-6 від 21.11.2017 та видатковій накладній №263 від 21.11.2017 у графах «Покупець» виконані самим Фоменком Євгенієм Петровичем.

Також в рамках справи №915/1855/19 судом було встановлено, доведеним факт укладання сторонами договору поставки товару № 21/11/17-6 від 21.11.2017р. та підписання видаткової накладної №263 від 21.11.2017 та доведеним факт отримання відповідачем товару згідно видаткової накладної №263 від 21.11.2017. Доказів оплати з боку відповідача за отриманий товар матеріали справи не містять.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у даній справи відповідачем - Фізичною особою - підприємцем Семера Вікторією Анатоліївною навались суду пояснення та було зазначено суду, що вона укладала та підписувала Договір поставки товару № 21/11/17-6 від 21.11.2017р., що є предметом розгляду даної справи.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що доводи позивача щодо того, що єдиним продавцем даного товару на території Одеської області є Товариство з обмеженою відповідальністю „Агрооптима", якій належить знак на товари та послуги «STAR ТАРЕ» та патент на промисловий зразок цієї крапельної стрічки, і що відповідач не купував у Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрооптима" вказаний товар для подальшого продажу позивачу, судом до уваги не приймаються, оскільки спростовуються доказами та твердженнями відповідача, крім того, суд зазначає, що таким доводам вже було надано оцінку за час розгляду господарської справи №915/1855/19.

Під час розгляду даної справи позивачем не було забезпечено надання належних та обґрунтованих доказів на підтвердження своїх доводів у даній частині підстав позову, що наразі розглядаються та досліджуються судом.

У рахуванням встановлених обставин у господарській справі №915/1855/19, суд зазначає щодо встановленого факту укладання між Фізичною особою-підприємцем Фоменко Євгеніем Петровичем та Фізичною особою-підприємцем Семера Вікторією Андріївною 21 листопада 2017 року Договору поставки товару № 21/11/17-6 та подальше його погодження, шляхом виконання.

Отже, судом наразі з`ясовано, що спірний Договір поставки товару № 21/11/17-6 від 21.11.2017р. було підписано як з боку Фізичної особи-підприємець Фоменко Євгенія Петровича, та і з боку Фізичної особи-підприємця Семера Вікторії Андріївни.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Суд зазначає, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину, тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, проте, як встановлено судом за час розгляду справи, позивачем відповідного належними та допустимими доказами доведено суду не було.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші посилання позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України"

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Фоменко Євгенія Петровича, які направлено на визнання недійсним Договору поставки товару №21/11/17-6 від 21.11.2017р. у зв`язку із вчиненням його Фізичною особою-підприємцем Фоменко Євгенієм Петровичем під впливом обману з боку Фізичної особи-підприємця Семера Вікторії Андріївни, не підлягають задоволенню судом у зв`язку з їх недоведеністю та не відповідністю фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим, в задоволенні позову судом відмовляється.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Фізичної особи - підприємця Фоменко Євгенія Петровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Фізичної особи - підприємця Семера Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) - відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на Фізичну особу - підприємця Фоменко Євгенія Петровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ).

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 30 грудня 2020 р.

Суддя К.Ф. Погребна