СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" грудня 2020 р. Справа № 922/2334/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя Здоровко Л.М.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", м. Запоріжжя (вх. №2883 Х/2)

на рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2334/20 (суддя Жигалкін І.П., повний текст рішення складено 12.10.2020)

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка",

м. Запоріжжя

до Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", м. Чугуїв Харківської області

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" та просило суд стягнути з відповідача 108463,81 грн., з яких: 89042,84 грн - сума заборгованості за поставлений товар; 2645,25 грн - сума 3% річних; 2699,61 грн - сума інфляційних збитків, 14076,11 грн пені, посилаючись на посилаючись на невиконання відповідачем умов договору №ПЕ12/07-19 від 12.07.2019 в частині оплати вартості поставленого товару. Одночасно до повної заяви позивачем додано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5100,00 грн. Крім того, 25.08.2020 позивачем було надано до суду заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3200,00 грн, пов`язаних із підготовкою відповіді на відзив.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2334/20 в позові відмовлено частково. Стягнуто з Державного підприємства Чугуївський авіаційний ремонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка суму у розмірі 92 578,52 грн ( з яких 89042,84 грн - сума заборгованості за поставлений товар, 2645,25 грн - сума 3% річних., 890,43 грн - сума пені), судовий збір в сумі 1 794,15 грн, а також суму витрат на правничу допомогу в розмірі 3 200,00 грн.

В частині стягнення інфляційних збитків в сумі 2 699,61 грн та пені в розмірі 13185,68 грн в позові відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений товар у сумі 89042,84 грн підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростований.

Крім того, розглянувши здійснений позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про недотримання позивачем встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України можливого строку нарахування пені за прострочення оплати товару за видатковою накладною РН-0001091 від 26.07.2019, а також можливого граничного розміру пені (не більше 1% від вартості товару), встановленого пунктом 8.3 договору. Здійснивши відповідний розрахунок, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 890,43 грн. пені за період з 27.07.2019 по 27.01.2020. В решті позову про стягнення пені відмовив, вважаючи розмір заявленої до стягнення пені таким, що не відповідає умовам договору.

Також, здійснивши перевірку розміру 3% річних, визначених позивачем до стягнення за період з 27.07.2019 по 22.07.2020, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлені вимоги в цій частині є арифметично вірними та підлягають задоволенню в розмірі 2645,25 грн, визначеному позивачем.

В той же час, пославшись на приписи ст. ст. 73, 74, 76, 77 та 86 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ "Промелектроніка" до матеріалів справи не надано доказів, що підтверджують правомірність обчислення індексу інфляції за період з 27.07.2019 по 22.07.2020 у розмірі 2 699,61 грн, у зв`язку з чим, відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Позивач з вищевказаним рішенням суду першої інстанції частково не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2334/20 скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача пені у розмірі 13185,68 грн, інфляційних збитків у сумі 2699,61 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 5100,00 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені та інфляційних втрат задовольнити повністю та стягнути з Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" 14076,11 грн пені, 2699,61 грн інфляційних втрат та 8300,00 грн витрат на правову допомогу; здійснити перерозподіл судових витрат; в решті оскаржуване рішення залишити без змін; стягнути з відповідача судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним провадженням.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує наступними доводами:

- відмовляючи у стягненні з відповідача інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що їх розмір не доведено позивачем, зазначивши, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього. В той же час, з огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд мас з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та, у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки під час розгляду даної справи міг самостійно здійснити перерахунок заявлених позивачем сум інфляційних втрат для визначення правильного їх розміру;

- за замістом п.8.3. Договору пеня нараховується за кожен день прострочення оплати товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару, однак розмір такої пені, нарахованої за один день прострочення, не повинен перевищувати 1% від вартості товару. При цьому, п. 8.3. договору не містить слів чи визначень «але на більше 1% від вартості товару за весь період прострочення», отже, суд повинен був стягнути пеню у розмірі 14076,11 грн (у повному розмірі, зазначеному у позовній заяві), зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно було розтлумачено п.8.3. договору. При цьому, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначає, що про те, що пеня нараховується за кожен день прострочення оплати товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару, в той же час, у резолютивній частині оскаржуваного рішення, суд приходить до висновку, що розрахунок розміру заявленої до стягнення пені обраховується виходячи не з подвійної облікової ставки НБУ, а виходячи з того, що пеня становить 1 % від вартості товару (89042,84:100х1=890,43 грн);

- штрафна санкція у вигляді відсотку від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання є штрафом, а не пенею, яка нараховується за кожен день прострочення від невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання;

- текст спірного договору був складений і розроблений виключно Державним підприємством Чугуївський авіаційний ремонтний завод, яке наполягало саме на такому варіанті змісту договору з огляду на статус державного підприємства, враховуючи, що такий договір було укладено в результаті оголошення позивача переможцем у тендері, до якого саме відповідачем було підготовлено текст договору, а тому при тлумаченні пункту 8.3. Договору має бути застосовано принцип Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав);

-стягнувши на користь Позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3200,00 грн, суд першої інстанції не навів жодних висновків щодо підстав зменшення заявлених Позивачем витрат на правничу допомогу та не обґрунтовував жодним чином, з яких підстав було відмовлено у стягненні з Відповідача 5100,00 грн. витрат на правничу допомогу. При цьому, судом не було враховано, шо відповідачем не було подано жодного клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. У зв`язку з цим, апелянт вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягали витрати на правничу допомогу у розмірі 8300,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2020 для розгляду справи №922/2334/20 сформовано колегію суддів апеляційного господарського суду у складі: Лакіза В.В. головуючий суддя, судді Бородіна Л.І., Здоровко Л.М.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за таких підстав, відповідно до частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Промелектроніка" на рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2334/20 та постановлено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи; встановлено відповідачу строк до 23.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання іншій стороні; встановлено учасникам справи строк до 23.11.2020 для подання заяв, клопотань, тощо.

Як свідчать матеріали справи, ухвала суду апеляційної інстанції від 04.11.2020 про відкриття апеляційного провадження відповідно до вимог чинного господарського процесуального законодавства надіслана учасникам справи; у матеріалах справи містяться поштові повідомлення про отримання копій ухвали суду про відкриття апеляційного провадження від 04.11.2020 уповноваженим представникам ТОВ "Промелектроніка" та ДП Чугуївський авіаційний ремонтний завод (а.с.197-198).

09.11.2020 до суду апеляційної інстанції від ТОВ "Промелектроніка" надійшла заява про стягнення з відповідача 6000,00 грн витрат на правничу допомогу, які пов`язані із підготовкою апеляційної скарги по справі 922/2334//20. Одночасно до вказаної заяви ТОВ "Промелектроніка" надано наступні документи: копія рахунку - фактури № СФ-0000195 від 05.11.2020; копія платіжного доручення № 7611 від 05.11.2020; копія Акту-приймання - передачі № ОУ-ОООП 167 від 05.11.2020; копія розрахунку гонорару (Додаток до Акту-приймання - передачі № ОУ- 000П167 від 05.11.2020); копія Договору-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019; копія додаткової угоди до Договору-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019; копія Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 864; копія Ордеру №101071; доказ направлення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу на адресу Державного підприємства Чугуївський авіаційний ремонтний завод.

Відповідно до частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В силу статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, які суд визнає достатніми для розгляду апеляційної скарги у спрощеному провадженні, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд встановив таке.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 12.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", як постачальником, та Державним підприємством "Чугуївський авіаційний ремонтний завод", як покупцем, був укладений договір №ПЕ12/07-19 (далі договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити покупцю товар згідно Специфікації (додаток №1), а покупець - прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного договору (пункт 1.1 договору).

Асортимент Товару, його обсяг (кількість) та вартість передбачається у Специфікації, які є невід`ємною частиною даного Договору.

Загальна вартість Договору складає 89 042,84 грн, у т.ч. ПДВ (20%) 14840,47 грн (розділ 2 Договору).

За умовами пункту 4.1 договору, строк постачання партії товару - не більше 7 календарних днів з дати підписання договору.

Відповідно до пункту 4.3. Договору передача - приймання товару за кількістю здійснюється в пункті поставки.

Пунктами 5.1., 5.2. Договору передбачено, що Покупець здійснює оплату наступним чином: 100% вартості товару перераховує Постачальнику після отримання товару та проходження вхідного контролю. Розрахунки за отриманий товар здійснюються в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Постачальника.

Відповідно до пункту 6.1 договору, останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань.

Розділом 8 договору, сторони узгодили відповідальність сторін та санкції. Зокрема, пунктом 8.3 договору встановлено, що при порушенні строків оплати товару покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення, але не більше 1% від вартості товару.

Згідно умов Специфікації, яка є додатком №1 договору, предметом поставки є аварійний циліндр замка передньої стійки шасі ЛУН 7185.01-7 вартість якого становить 89 042,84 грн, у т.ч. ПДВ (20%) 14840,47 грн.

16.07.2019 позивачем було складено рахунок фактуру №СФ-0000940 на суму 89 042,84 грн, у т.ч. ПДВ (20%) 14840,47 грн.

26.07.2019, на виконання умов договору №ПЕ12/07-19 від 12.07.2019, на адресу відповідача була здійснена поставка товару на суму 89 042,84 грн, у т.ч. ПДВ (20%) 14840,47 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0001091 від 26.07.2019, яка була підписана уповноваженими представниками позивача та відповідача та скріплена печатками підприємств.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначив, що станом на 22.07.2020, відповідач розрахунків за поставлений товар за видатковою накладною № РН-0001091 від 26.07.2019 не здійснив, вартість поставленого товару в розмірі 89 042,84 грн, у т.ч. ПДВ (20%) 14840,47 грн не сплатив.

У зв`язку з цим, ТОВ Промелектроніка просило суд стягнути з відповідача 89042,84 грн. заборгованості за поставлений товар. Крім того, посилаючись на прострочення відповідачем виконання зобов`язань щодо розрахунків за поставлений товар, позивачем нараховано до стягнення 14076,11 грн пені за період з 27.07.2019 по 27.01.2020, а також 2645,25 грн - 3% річних та 2699,61 грн - інфляційних втрат за період з 27.07.2019 по 22.07.2020.

За результатом розгляду позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з ДП Чугуївський авіаційний ремонтний завод на користь ТОВ Промелектроніка 89042,84 грн основної заборгованості, 2645,25 грн - 3% річних, 890,43 грн пені, судовий збір в сумі 1794,15 грн, 3 200,00 грн витрат на правничу допомогу. В частині стягнення інфляційних збитків в сумі 2 699,61 грн та пені в розмірі 13185,68 грн - в позові відмовив.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив, що судове рішення суду першої інстанції оскаржується апелянтом в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача пені у розмірі 13185,68 грн, інфляційних збитків у сумі 2699,61 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 5100,00 грн.

Апелянт просить ухвалити рішення, яким стягнути з Державного підприємства "Чугуївський авіаційний ремонтний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" 14076,11 грн. пені, 2699,61 грн. інфляційних втрат та 8300,00 грн витрат на правову допомогу.

У зв`язку із цим, вищевказане рішення в силу вимог ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України переглядається виключно в оскаржуваній частині.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем доведено факт поставки товару відповідачеві на суму 89 042,84 грн., у т.ч. ПДВ (20%) 14840,47 грн, що підтверджується доданою до матеріалів справи видатковою накладною № РН-0001091 від 26.07.2019 та не спростовується самим відповідачем; матеріали справи не містять доказів оплати поставленого позивачем товару на виконання умов договору №ПЕ12/07-19 від 12.07.2019. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 89 042,84 грн, у т.ч. ПДВ (20%) 14840,47 грн.

Щодо правомірності заявлених позивачем вимог про стягнення 14076,11 грн пені та 2699,61 грн - інфляційних втрат, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України)

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статі 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України).

Частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій за прострочення виконання зобов`язання і строки їх нарахування. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що у пункті 8.3. Договору сторони встановили відповідальність покупця (ДП "Чугуївський авіаційний ремонтний завод") та, уклавши договір, дійшли взаємної згоди про те, що при порушенні строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику, за вимогою останнього, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення, але не більше 1% від вартості товару.

У позовній заяві позивач, посилаючись на порушення строків розрахунків за поставлений товар нарахував до стягнення пеню за період з 27.07.2019 по 27.01.2020 у розмірі 14076,11 грн.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням умов п. 8.3. договору, за прострочення оплати покупцем товару за видатковою накладною № РН-0001091 від 26.07.2019, можливий граничний розмір пені становить, не більше 1% від вартості товару, у зв`язку з чим, задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 1% від вартості неоплаченого товару в розмірі 890, 43 грн.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно було розтлумачено п.8.3. договору та наголошує на тому, що за замістом вказаного пункту, пеня нараховується за кожен день прострочення оплати товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару, однак розмір такої пені, нарахованої за один день прострочення, не повинен перевищувати 1% від вартості товару. При цьому, вказаний пункт не містить слів чи визначень «але не більше 1% від вартості товару за весь період прострочення», отже, на думку апелянта, суд повинен був стягнути пеню у розмірі 14076,11 грн (у повному розмірі, зазначеному у позовній заяві).

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій за прострочення виконання зобов`язання і строки їх нарахування. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З вищенаведених приписів законодавства вбачається, що уклавши договір №ПЕ12/07-19 від 12.07.2019 сторони тим самим дійшли взаємної згоди щодо його умов та узгодили його зміст.

Аналізуючи пункт 8.3. договору №ПЕ12/07-19 від 12.07.2019 із застосуванням граматичного способу тлумачення, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що він складений у вигляді простого речення, але ж має в своєму складі протиставний (сурядний) сполучник але.

Отже, зі змісту вказаного пункту договору вбачається, що сторони встановили порядок нарахування пені, який розраховується за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, однак при цьому, максимальний (граничний) розмір пені за весь період прострочення не може перевищувати одного відсотка вартості поставленого товару, що не суперечить приписам Цивільного та Господарського кодексів України та відповідає загальним засадам свободи договору.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 890, 43 грн, оскільки розмір нарахованої пені в розмірі 14076,11 грн за період з 27.07.2019 по 27.01.2020 перевищує 1% вартості товару.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з Державного підприємства Чугуївський авіаційний ремонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка підлягає стягненню пеня у розмірі 890, 43 грн.

Що стосується наведених позивачем в апеляційній скарзі доводів про те, що оскільки текст спірного договору був складений і розроблений виключно Державним підприємством Чугуївський авіаційний ремонтний завод, яке наполягало саме на такому варіанті змісту договору з огляду на статус державного підприємства, тому при тлумаченні пункту 8.3 договору має бути застосовано принцип Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), слід зазначити наступне.

Судова колегія зазначає, що відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється згідно зі статтею 213 Цивільного кодексу України. У частинах третій та четвертій статті 213 Цивільного кодексу України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 Цивільного кодексу України.

Якщо правила встановленні статтею 213 Цивільного кодексу України не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір під переважним впливом однієї зі сторін (under the diminant sinfluence of the party).

Європейський Суд з прав людини зауважив, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року), (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц).

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 910/16011/17, від 20.05.2019 у справі № 911/1366/18.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитися з такими твердженнями позивача, оскільки при тлумаченні договору суд апеляційної інстанції виходить з того, що тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 Цивільного кодексу України. При цьому, у справі судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, що свідчать про неясність умов договору, а позивачем не доведено, що встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору щодо порядку нарахування пені. Отже, позивачем не доведено наявності підстав для застосування при тлумаченні пункту 8.3. Договору принципу Contra proferentem.

Щодо висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) є нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних, які входять до складу грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Відповідальність за статтями 525, 625 ЦК України застосовується лише за порушення грошового зобов`язання між кредитором та боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання за договором.

Як на підставу відмови у стягненні інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами правомірності та періоду нарахування інфляційних втрат в розмірі 2699,61 грн. за період з 27.07.2019 по 22.07.2020.

В той же час, колегія суддів не може погодитись із таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений правовий висновок про те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 червня 2020 року по справі № 905/21/19 зазначено, що при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003. Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Постанови КМУ №1078).

Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період. З огляду на висновки Суду, правомірною є методика розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 ЦК України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).

Як вбачається з позовної заяви, позивачем нараховано до стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі 2699,61 грн за період з 27.07.2019 по 22.07.2020. Таким чином, позивачем визначено як розмір, так і період нарахування інфляційних втрат.

Крім того, в позовній заяві позивачем наведено формулу за якою позивачем здійснено відповідне нарахування інфляційних втрат у заявлений період.

Так, перевіривши правомірність нарахування позивачем розміру інфляційних втрат з урахуванням періоду та заявленої до стягнення суми, а також здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 червня 2020 року по справі № 905/21/19, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір інфляційних втрат є арифметично вірним, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 2699,61 грн інфляційних втрат в розмірі за період з 27.07.2019 по 22.07.2020 є такими, що підлягають задоволенню.

У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позву про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 2699,61 грн. підлягає скасуванню, оскільки визначення позивачем як розміру таких втрат, так і періоду їх нарахування, не позбавляло право суд самостійно здійснити перевірку такого розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач до суду першої інстанції одночасно з позовною заявою надав заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5100,00 грн. Крім того, під час розгляду справи, позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою від 25.08.2020, в якій просив стягнути з відповідача 3200,00 грн витрат на правову допомогу, що пов`язані із підготовкою відповіді на відзив. Таким чином, позивач просив стягнути на свою користь витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції по справі №922/2334/20 у розмірі 8300,00 грн.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

З наданих позивачем документів вбачається, що між Адвокатським бюро Сергія Жечева в особі керуючого бюро Жечева С.О. та ТОВ Промелектроніка в особі директора Гусак С.О. укладено договір про надання правової допомоги б/н від 07.05.2019 року.

Предметом вказаного договору є надання адвокатським бюро усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Згідно п. 2.1.2 договору адвокат зобов`язується представляти права та законні інтереси клієнта, зокрема, у господарських судах України з усіма правами представника, які передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

У додатковій угоді №1 від 01.10.2019 року до договору про надання правової допомоги б/н від 07.05.2019 року визначено вартість правової допомоги.

На підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 5100,00 грн, яка додана до позовної заяви, позивачем було надано копії: договору-доручення про надання правової допомоги б/н від 07.05.2019, додаткової угоди №1 від 01.10.2019 до договору-доручення від 07.05.2019, акт №ОУ-0000П72 приймання-передач наданої правничої допомоги від 27.04.2020 до договору доручення про надання правничої допомоги від 07.05.2019, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу із визначенням обсягу наданих послуг та їх вартості у розмірі 5100,00 грн, рахунок-фактура № СФ-0000083 від 27.04.2020 на суму 5 100, 00 грн, платіжне доручення №7117 від 28.04.2020 на суму 5 100, 00 грн (призначення платежу: за надання правової допомоги зг. рах. № СФ-83 від 27.04.2020, акт № 72 від 27.04.2020, позов до ЧАРЗ, стягнення 108463,81 без ПДВ).

З наданого позивачем розрахунку суми гонорару за надану допомогу до акту приймання-передачі №ОУ-0000П72 від 27.04.2020 визначено характер правової допомоги, а саме, підготовка позовної заяви до ДП «ЧАРЗ» про стягнення 108463,81 грн, вартістю 700,00 грн. година (всього 3 години) та правовий аналіз укладених між клієнтом та його контрагентом договору, складених первинних та бухгалтерських документів, надання роз`яснень та пропозицій 3000,00 грн 1 година, всього на суму 5 100, 00 грн. (а.с. 73).

Отримання відповідних коштів в якості адвокатського гонорару підтверджується платіжним дорученням №7117 від 28.04.2020 року на суму 5100,00 грн.

Крім того, на підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 3200,00 грн, позивачем надано копії акту №ОУ-000П132 приймання-передачі наданої правничої допомоги від 21.08.2020 до договору доручення про надання правничої допомоги від 07.05.2019, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу із визначенням обсягу наданих послуг, а саме, підготовка відповіді на відзив, та їх вартість у розмірі 3200,00 грн, рахунок-фактура № СФ-0000153 від 21.08.2020 на суму 3200,00 грн, платіжне доручення №7387 від 21.08.2020 на суму 3200,00 грн (призначення платежу: за надання правової допомоги зг. рах. №153 від 21.08.2020, акт №132 від 21.08.2020, справа №922/2334/20, без ПДВ).

Також, з наданого позивачем розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу згідно акту приймання-передачі №ОУ-000П132 від 21.08.2020, визначено характер правової допомоги, а саме, підготовка відповіді на відзив по справі №922/2334/20, вартістю 800 грн година (всього 4 години), всього на суму 3200,00 грн. (а.с. 110)

Оплата позивачем відповідних коштів в якості адвокатського гонорару підтверджується платіжними дорученнями №7387 від 21.08.2020 на суму 3200,00 грн.

Таким чином, факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що пов`язана із підготовкою відповіді на відзив по справі №922/2334/20 та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи.

Відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Таким чином, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом з цим, суд першої інстанції під час вирішення питання з розподілу судових витрат на правничу допомогу не зазначив та не обґрунтував, з яких саме підстав він дійшов до такого висновку, задовільнивши такі витрати у розмірі 3200,00 грн, в той час як позивачем заявлено до стягнення 8300,00 грн, чим фактично зменшив розмір заявлених витрат на правничу допомогу за відсутності належного правового обґрунтування таких висновків.

За таких обставин, надаючи оцінку співмірності витрат позивача на оплату послуг адвоката у суді першої інстанції по справі №922/2334/20 в розмірі 8300,00 грн. зі складністю справи, відповідністю цієї суми критеріям реальності та розумності, враховуючи ціну позову (108463,81 грн), а також часткове скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 7291,00 грн.

Щодо поданої апелянтом заяви про стягнення 6 000, 00грн витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із зверненням до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Так, до заяви від 09.11.2020 про стягнення з відповідача 6000,00 грн витрат ТОВ "Промелектроніка" на правничу допомогу, які пов`язані із підготовкою апеляційної скарги по справі 922/2334/20, скаржником надано наступні документи: копія рахунку - фактури № СФ-0000195 від 05.11.2020; копія платіжного доручення № 7611 від 05.11.2020; копія Акту-приймання - передачі № ОУ-ОООП167 від 05.11.2020; копія розрахунку гонорару (додаток до Акту-приймання - передачі № ОУ- 000П167 від 05.11.2020); копія договору-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019; копія додаткової угоди до договору-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019; копія Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 864; копія Ордеру №101071; докази направлення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу на адресу Державного підприємства Чугуївський авіаційний ремонтний завод.

Актом приймання -передачі послуг №ОУ-000П167 від 05.11.2020 до договору-доручення про надання правової допомоги від 07.05.2019 сторони узгодили, що адвокатське бюро надало послуги у вигляді підготовки апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області у справі №922/2334/20 у розмірі 6000,00 грн.

Згідно з розрахунком судових витрат на професійну правничу допомогу, а також Акту приймання-передачі послуг №ОУ-000П167 від 05.11.2020, сума гонорару адвоката становить 6 000, 00 грн; платіжним дорученням №7611 від 05.11.2020 позивач сплатив на користь адвокатського бюро 6 000, 00 грн за послуги, надані останнім в рамках договору-доручення про надання правової допомоги б/н від 07.05.2019 згідно рахунку №195 від 05.11.2020, акт №167 від 05.11.2020, справа №922/2334/20.

Таким чином, позивачем надано суду належні докази понесенням ним в суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Відповідач не заявляв суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч.5 ст.126 ГПК України.

Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України визначений порядок розподілу судових витрат, частиною першою вказаної статті визначений порядок розподілу судового збору, частиною четвертою - інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів, з урахуванням приписів статті 129 ГПК України, дійшла висновку про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5270,60 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.129, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.4 ч.1 ст.277, ст. 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2020 року у справі №922/2334/20 скасувати в частині відмови у стягненні інфляційних збитків в сумі 2699,61 грн.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка про стягнення інфляційних збитків у сумі 2699,61 грн. задовольнити.

Абзац 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2334/20 викласти в такій редакції:

«Стягнути з Державного підприємства Чугуївський авіаційний ремонтний завод (63501, Харківська область, м. Чугуїв, Мікрорайон Авіатор, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (69002,

м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 4-А, ) заборгованість за поставлений товар в розмірі 89042,84 грн, 3% річних в розмірі 2645,25 грн, пеню в розмірі 890,43 грн, інфляційні збитки у сумі 2699,61 грн, судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1846,46 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 7291,00 грн».

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2334/20 залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства Чугуївський авіаційний ремонтний завод (63501, Харківська область, м. Чугуїв, Мікрорайон Авіатор, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка, (69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 4-А, ) 2769,70 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, 5270,60 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.12.2020.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко