РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2020Справа № 910/5790/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю помічника судді Грузького Ю.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/5790/20

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Надія" (Україна, 28414, Кіровоградська обл., Компаніївський район, с. Червоновершка; ідентифікаційний код: 03758016)

до 1) Державного підприємства "Сетам" (Україна, 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, буд. 4-6; ідентифікаційний код: 39958500)

2) Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (Україна, 65007, м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, буд. 34; ідентифікаційний код: 43315529)

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрграндпостач"

про визнання недійсним договору та стягнення 11 200 000,00 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Тютюнник Р.В., довіреність від 04.05.2020;

від відповідача-1: не з`явились;

від відповідача-2: не з`явились;

від третьої особи: Тютюнник Р.В., довіреність від 15.07.2020.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Надія" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Сетам" (далі - відповідач-1), Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору та стягнення з відповідача-2 завданих збитків у розмірі 11 200 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між СТОВ "Надія" та ТОВ "Укрграндпостач" (первісний кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги від 03.02.2020, за яким СТОВ "Надія" стало новим кредитором за правочином, укладеним між первісним кредитором, як переможцем електронних торгів, проведених 02.08.2018 з продажу лоту №28947 (Протокол № 352687 від 17.08.2018), та ДП "Сетам", а також Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Однак, всупереч умовам договору СТОВ "Надія" не може отримати та використовувати придбане на електронних торгах майно, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договору та стягнення збитків у розмірі 11 200 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали, але не менше, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

14.05.2020 (надіслана засобами поштового зв`язку у встановлений судом строк) до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5790/20, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.07.2020.

05.06.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 заперечує проти позову, зазначає, що відповідно до положень чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, документом, який засвідчує укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є Акт про проведені електронні торги, відтак позивач просить суд визнати недійсним договір, якого на момент пред`явлення позову не існує, а тому позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

11.06.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовче засідання 01.07.2020 з`явився представник позивача, представники відповідачів не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідачі були повідомлені належним чином, явка представників сторін у судове засідання обов`язковою судом не визнавалась.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 було замінено сторону (відповідача-2) у справі № 910/5790/20 - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на її правонаступника - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), залишено без розгляду відзив на позовну заяву відповідача-2, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрграндпостач" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання до 29.07.2020.

У підготовче засідання 29.07.2020 з`явився представник позивача та третьої особи, представники відповідачів не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідачі були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 29.07.2020 судом було оголошено перерву на 09.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2020, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідачів було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/5790/20 призначено на 09.09.2020.

29.07.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшли пояснення третьої особи, відповідно до змісту яких третя особа підтримала заявлені позивачем вимоги.

29.07.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, відповідно до якої позивач зазначає, що ним обрано вірний спосіб захисту порушеного права та надано достатньо доказів на підтвердження укладення договору купівлі-продажу лоту № 288947 з електронних торгів.

17.08.2020 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшли письмові пояснення, які розцінені судом як відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 заперечує проти позову, зазначає, що перераховані третьою особою грошові кошти в сумі 5 320 000,00 грн перебувають на депозитному рахунку відділу, матеріали виконавчого провадження вилучені на підставі судового рішення та не повернуті до відділу, виконавчі дії не проводяться не з вини відповідача-2, правові підстави для стягнення збитків відсутні, оскільки позивачем не доведено в чому саме полягає обман позивача при вчиненні виконавчих дій у виконавчому провадженні.

У підготовче засідання 09.09.2020 з`явився представник позивача та третьої особи, представники відповідачів не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідачі були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою судом не визнавалась.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 16.10.2020.

Судове засідання, призначене на 16.10.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Нечая О.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 910/5790/20 призначено на 18.11.2020.

У судове засідання 18.11.2020 представники учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась, проте 17.11.2020 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

У судовому засіданні 18.11.2020 судом було оголошено перерву до 16.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 910/5790/20 призначено на 16.12.2020.

У судове засідання 16.12.2020 з`явився представник позивача та третьої особи, представники відповідачів не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідачі були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою судом не визнавалась.

Представник позивача та третьої особи надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 16.12.2020 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

02.08.2018 Державним підприємством "Сетам" (далі - відповідач-1) було проведено електронні торги з продажу лоту № 288947 по реалізації майна, а саме: рухоме майно, малі архітектурні форми, торгівельні павільйони у кількості 79 одиниць, розташовані у м. Одесі, вул. Генерала Петрова, 14.

Відповідно до наявного у матеріалах справи Протоколу № 352 проведення електронних торгів від 17.08.2018 переможцем торгів по лоту № 288947 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрграндпостач" (далі - ТОВ "Укрграндпостач", третя особа), ціна продажу складає 5 600 000,00 грн.

Як зазначає позивач, ТОВ "Укрграндпостач" було перераховано відповідачу-1 гарантійний внесок у сумі 62 517,52 грн, додаткову винагороду в сумі 217 482,48 грн та грошові кошти за придбання лоту № 288947 в сумі 5 320 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями № 272 від 01.08.2018, № 287 від 3.08.2018 та № 288 від 31.08.2018.

За твердженнями позивача, ТОВ "Укрграндпостач", не отримавши від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відповідач-2, орган ДВС) Акт про проведені електронні торги, звернулось до відповідача-2 з листом вих. № 1-22/10 від 22.10.2018, в якому просив відповідача-2 повідомити про причини ненаправлення вказаного акту третій особі та направити його у найкоротший строк на адресу ТОВ "Укрграндпостач".

Листом від 09.11.2018 вих. № 09.1-8770 відповідач-2 повідомив ТОВ "Укрграндпостач", що станом на 07.11.2018 Акт про проведені електронні торги не може бути направлений на адресу третьої особи, оскільки зведене виконавче провадження, в межах якого здійснена реалізація придбаного третьою особою майна, вилучено правоохоронними органами 06.08.2018.

03.02.2020 між ТОВ "Укрграндпостач" (первісний кредитор) та СТОВ "Надія" (далі - позивач, новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор передає новому кредитору свої права за правочином, укладеним між первісним кредитором, як переможцем електронних торгів, проведених 02.08.2018 з продажу лоту №288947 (Протокол № 352687 від 17.08.2018), та відповідачами (сторони правочину, боржники).

Згідно з п. 1.2 Договору про відступлення права вимоги предметом правочину, зазначеного в п. 1.1 Договору, як особливого виду договору купівлі-продажу, є набуття первісним кредитором майна за результатами електронних торгів, а саме рухомого майна, малих архітектурних форм, торгівельних павільйонів у кількості 79 одиниць, які розташовані у м. Одесі, вул. Генерала Петрова, 14.

У пункті 1.4 Договору про відступлення права вимоги сторони домовились, що права за правочином, зазначеному в п. 1.1 Договору, вважаються відступленими з моменту укладення сторонами Договору.

З наявного у матеріалах справи Акту приймання-передачі документів від 05.02.2020 вбачається, що, на виконання умов Договору про відступлення права вимоги, ТОВ "Укрграндпостач" передало, а позивач прийняв визначений в акті перелік документів щодо купівлі майна по лоту №288947.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2018 у справі № 520/9962/18 (провадження №1-кс/520/3279/18) надано дозвіл слідчому СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області на тимчасовий доступ до виконавчого провадження № 56039745, яке в подальшому було вилучено, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 06.08.2018.

Відтак, починаючи з 06.08.2018 по теперішній час відповідачі як продавці майна не можуть виконати своє зобов`язання щодо передачі права власності на майно, яке було придбане ТОВ "Укрграндпостач", право вимоги за вказаним правочином було передано позивачу на підставі Договору про відступлення права вимоги.

Отже, позивач вважає, що своєю бездіяльністю продавець (орган ДВС) ввів позивача в оману, наявність вказаних обставин, які унеможливлюють набуття покупцем (третьою особою) права власності на придбане майно, зазначене в лоті №288947, призвела б до відмови покупця від укладення договору та мінімізації понесених збитків.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд, на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, оскільки позивач не може отримати та використовувати придбане на електронних торгах майно, визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами (як продавцями) та третьою особою (як покупцем) шляхом проведення електронних торгів з продажу майна по лоту №288947 та стягнути з відповідача-2 завдані збитки в розмірі 11 200 000,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом пункту 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Предметом позову є, зокрема, вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами (як продавцями) та третьою особою (як покупцем) шляхом проведення електронних торгів з продажу майна по лоту №288947.

Частинами першою, другою статті 61 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Пунктом 1 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 № 2831/5 (далі - Порядок реалізації арештованого майна), визначено, що електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 у справі № 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18) та від 23 січня 2019 у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

Відповідно до статті 650 Цивільного кодексу України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною четвертою статті 656 Цивільного кодексу України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Отже, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 Цивільного кодексу України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.

Згідно з пунктом 4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна після повного розрахунку переможця за придбане майно (у тому числі сплати винагороди за організацію та проведення електронних торгів) на підставі протоколу про проведення електронних торгів та платіжного документа, що підтверджує сплату додаткової винагороди за організацію та проведення електронних торгів (у випадку, якщо майно реалізувалося за ціною, вищою стартової), виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені електронні торги. Державний виконавець додатково затверджує акт про проведені електронні торги у начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Відповідно до п. 5 Розділу X Порядку реалізації арештованого майна в акті про проведені електронні торги зазначається така інформація: ким, коли і де проводилися електронні торги; стисла характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує її особу, місце проживання (у разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, місцезнаходження та код за ЄДРПОУ); сума, внесена переможцем електронних торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи (найменування юридичної особи) - боржника, її місце проживання (місцезнаходження); дані про правовстановлювальні документи, що підтверджують право власності боржника на майно; номер лота реалізованого майна.

Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством (пункт 8 Порядку реалізації арештованого майна).

У постанові від 05 червня 2018 у справі № 910/856/17 (провадження №12-128гс18), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Виходячи з наведеного сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець - переможець електронних торгів.

За доводами позивача, договір купівлі-продажу майна по лоту № 288947 має бути визнаний судом недійсним, оскільки його було укладено під впливом обману покупця (переможця електронних торгів).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною першою статті 229 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 у справі № 911/1171/18.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тобто, визначальною ознакою обману є умисні дії сторони правочину.

У розумінні статті 230 Цивільного кодексу України обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Ознакою обману є, насамперед, умисел. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

Суд встановив, що ТОВ "Укрграндпостач" є переможцем електронних торгів з продажу лоту № 288947, що підтверджується наявним у матеріалах справи Протоколом №352 проведення електронних торгів від 17.08.2018.

З матеріалів справи вбачається, що третьою особою було перераховано відповідачу-1 гарантійний внесок у сумі 62 517,52 грн, додаткову винагороду в сумі 217 482,48 грн та грошові кошти за придбання лоту № 288947 в сумі 5 320 000,00 грн, про що свідчать платіжні доручення № 272 від 01.08.2018, № 287 від 3.08.2018 та № 288 від 31.08.2018.

Водночас, як зазначають позивач і відповідач-2 у своїх заявах по суті справи та підтверджується матеріалами справи, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2018 у справі № 520/9962/18 (провадження №1-кс/520/3279/18) надано дозвіл слідчому СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області на тимчасовий доступ до виконавчого провадження № 56039745, яке в подальшому було вилучено, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 06.08.2018.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В порушення приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення відповідачем-2 третьої особи (покупця) в оману щодо обставин, які мали істотне значення при проведенні електронних торгів з продажу майна по лоту №288947.

Суд вважає, що виконавчі дії щодо направлення переможцю електронних торгів Акту про проведені електронні торги не вчиняються відповідачем-2 з об`єктивних причин, оскільки зведене виконавче провадження, в межах якого здійснена реалізація придбаного третьою особою майна, було вилучено під час проведення слідчих дій.

Позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено наявність умислу відповідача-2 та введення третьої особи в оману щодо умов проведення електронних торгів з продажу майна по лоту №288947.

Відповідач-2 не заперечує факту, що перераховані третьою особою грошові кошти за примусову реалізацію (електронні торги) у сумі 5 320 000,00 грн перебувають на депозитному рахунку відповідача-2.

Усі учасники справи у своїх заявах по суті справи не заперечують ту обставину, що станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом, Акт про проведені електронні торги, який би засвідчував факт укладення між відповідачами (продавці) та третьою особою (покупець) договору купівлі-продажу майна на публічних торгах, органом ДВС не складено, відтак посилання позивача на укладення такого договору, в порядку статті 638 Цивільного кодексу України, є безпідставним.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

Судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача як нового кредитора за Договором про відступлення права вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Оскільки відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна по лоту №288947, похідна позовна вимога про стягнення з відповідача-2 завданих збитків у розмірі 11 200 000,00 грн також не підлягає задоволенню.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 4 статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін - це встановлена законом можливість реалізації та практична реалізація наданих їм процесуальних прав при безумовному виконанні покладених на них процесуальних обов`язків на всіх стадіях судового процесу за участю компетентного суду.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Подані позивачем докази на підтримання власної позиції, на думку суду, є неповними та непереконливими, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування учасників справи судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 170 102,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 170 102,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 29.12.2020

Суддя О.В. Нечай