ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

04 грудня 2020 року м.Херсон Справа № 923/447/15 (923/116/20)

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі судового засідання Кудак М.І., розглянувши справу за заявою Позивача : Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт» ідентифікаційний код юридичної особи , 03148, м.Київ, вул.Тулузи, буд.11 літ.А

до Відповідача-1: Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» ідентифікаційний код юридичної особи , 73042, м.Херсон, вул.Ціолковського, буд.50

Відповідача -2: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса та адреса електронної пошти невідомі

Третя особа -1, яка не заявляє самостійних вимог: Державне підприємство Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм», ідентифікаційний код юридичної особи , 02160, м.Київ, вул.Туманяна, буд.15

Третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

до Відповідача : Приватного акціонерного товариства "Міжнародна Інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"(м. Херсон, вул. Ціолковського, 50, ідентифікаційний код 25400551)

про визнання недійсним Інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс";

в межах справи про банкрутство Боржника № 923/447/15- Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", порушеної за заявою Кредитора : Товариства з обмеженою відповідальністю "Спартехнотрейд" м. Херсон

до Боржника : Приватного акціонерного товариства "Міжнародна Інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (м. Херсон, вул. Ціолковського, 50, ідентифікаційний код 25400551)

за участю представників:

Позивача - ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ" - адвокат Кошалковський К.В., договір про надання правової допомоги № 1/20 від 17.01.2020, діє до 31.12.2020; довіреність б/н від 17.01.2020, діє до 31.12.2020р.

Третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 - адвокат Овод А.П., довіреність № 48 від 14.02.2018, дійсна до 31.12.2021

Відповідач 1 не прибули

Відповідач 2 - не прибули

Третя особа - 1 - не прибули

в с т а н о в и в:

У провадженні Господарського суду Херсонської області перебуває справа № 923/447/15 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Міжнародна Інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (м.Херсон, вул. Ціолковського, 50, ідентифікаційний код 25400551).

Відповідно до ч.6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно з п. 8 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

У ч.9 ст.30 ГПК України визначено, що справи, передбачені пунктами 8 та 9 частини першої статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника.

Зазначені вище норми кореспондуються з положеннями ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства , відповідно до якої провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Узагальнюючи названі правові положення суд прийшов до висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, що узгоджується із загальною спрямованістю законодавства про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Суд зазначає, що за приписами статті 232 Господарського процесуального кодексу України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Разом з тим, у випадках, передбачених цим Кодексом або Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", судовий розгляд закінчується постановленням ухвали, прийняттям постанови чи видачею судового наказу.

Відтак, за результатами розгляду справи (позовної заяви) в межах справи про банкрутство суд виносить ухвалу.

Відповідно до ухвали від 06.02.2020р. суд зазначає, що одним із відповідачів позивач зазначив фізичну особу - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідно до приписів статті 176 ГПК України (Відкриття провадження у справі) якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суд відкриває провадження протягом п`яти днів з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

На підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", який вводиться в дію наказом МВС України №1077 від 22.11.2012 року, зареєстрованому в Мінюсті України за № 2109/22421 від 18.12.2012 року "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для нього документів" для отримання інформації про місце реєстрації, проживання, перебування суд звертається з запитом (заявою) до місцевого відділу ДМС України.

Відомості про місце проживання/перебування особи та інші персональні дані особи надаються адресно-довідковими підрозділами територіальних органів ДМС і підрозділами ДМС за запитами осіб, органів державної влади, підприємств, установ, організацій, закладів щодо доступу до персональних даних.

Письмові запити правоохоронних та розвідувальних органів за наявності підстав, передбачених законодавством, розглядаються протягом 72 годин, запити з позначкою "терміново" - негайно (Пункт 8.4 розділу VIII із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ № 1268 від 26.12.2013).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов"язав Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, E-mail: ) терміново надати Господарському суду Херсонської області інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

На виконання ухвали Господарського суду Херсонської області від 06.02.2020 у справі № 923/447/15 (923/116/20) повідомлено, що за даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, громадянка ОСОБА_1 , значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 .

Розгляд справи у підготовчому провадженні відкладався ухвалами від 27.04.2020р., від 19.05.2020р., 16.06.2020р., 07.07.2020р., 30.07.2020р., 12.08.2020р., 28.08.2020р.

Відповідно до п.5 ухвали від 07.07.2020р., з метою встановлення правомірності заявлених позовних вимог, для всебічного, повного та об`єктивного розгляду спору, суд задовольнив клопотання ТОВ Агро-Істейт про витребування доказів з та витребував докази у Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», а саме, належним чином завірені копії:

- Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004р., укладеного між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (правонаступник якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс") та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм";

- Додаткової угоди №1 від 29.05.2004 р. до Договору про спільну діяльність без створеня юридичної особи від 30.01.2004 р.;

- Додатку № 4 від 11.10.2005 р. до Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р.;

- Інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/Р від 16.11.2005 р., укладеного між ЗАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та із ОСОБА_1 ;

- Довіреності б/н від 04.02.2004 р. на уповноваження ОСОБА_3 вчиняти дії в межах

- Договору від 30.01.2004р., укладеного між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (правонаступник якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс") та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм", на підставі якої ОСОБА_3 підписано Договір № 217/ F від 16.11.2005 р. із ОСОБА_1 .

- витребував докази у ОСОБА_1 , а саме належним чином завірені копії:

- Договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 р. укладеного між ЗАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та із ОСОБА_1 ;

- Довіреності б/н від 04.02.2004 р. на уповноваження ОСОБА_3 вчиняти дії в межах Договору від 30.01.2004 р., укладеного між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (правонаступник якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс") та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм", на підставі якої ОСОБА_3 підписано Договір №217/F від 16.11.2005 р. із ОСОБА_1 .

- витребував докази у Державне Підприємство «Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм", а саме, належним чином завірені копії:

- Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р., укладеного між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", (правонаступник якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс") та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм";

- Додаткової угоди №1 від 29.05.2004 р. до Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р.;

- Додатку № 4 від 11.10.2005 р. до Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р.

Витребувані докази суду не були надані. Ухвалою від 28.08.2020р. суд повторно витребував вищезазначені докази від Державного Підприємства «Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм", у ОСОБА_1 , у Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс». Вимоги ухвали також не були виконані учасниками справи.

Відповідно до ст.9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Інформація щодо суду, який розглядає справу, учасників справи та предмета позову, дати надходження позовної заяви (скарги) або будь-якої іншої заяви або клопотання у справі, у тому числі особи, яка подала таку заяву, вжитих заходів забезпечення позову та (або) доказів, стадії розгляду справи, місця, дати і часу судового засідання, руху справи з одного суду до іншого є відкритою та підлягає невідкладному оприлюдненню на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Суд під час розгляду даної справи вживав заходів додаткового повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення про це на сайті Господарського суду та виклику представників учасників справи.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явились.

З огляду на п. 5) ч. 6 ст. 242 ГПК України, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, оскільки всі ухвали суду надсилалась судом за адресою відповідача, зареєстрованою у встановленому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на неявку представників відповідачів, суд зазначає, що в силу статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зважаючи на те, що неявка відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору розглянута за наявними у ній документами.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача та третьої особи, суд звертає увагу учасників справи, що згідно ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд надав оцінку всім аргументам учасників справи та ухвалив судове рішення про задоволення позову.

Позивач просить визнати недійсним Інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"; визнати недійсною довіреність б/н від 04.02.2004 року в частині уповноваження ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в особі Ружановського В.О. на укладення інвестиційних договорів від імені учасників договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.46 ГПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Враховуючи, що позивачем під час підготовки позову, його подання до суду та вжитими заходами судом під час підготовчого засідання шляхом витребування доказів у сторін по справі не вдалося отримати оскаржувану позивачем довіреність б/н від 04.02.2004 р. в частині уповноваження ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в особі Ружановського В.О. на укладення інвестиційних договорів від імені учасників договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р. або належним чином завірену її копію, позивач бажає скористатися своїм правом відмовитися від частини позовних вимог щодо визнання вказаної вище довіреності недійсною.

На підставі викладеного, позивач 26.10.2020р. подав до суду відповідну заяву, якою відмовляється від частини заявлених позовних вимог, а саме: від визнання недійсною довіреності б/н від 04.02.2004 р. в частині уповноваження ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в особі Ружановського В.О. на укладення інвестиційних договорів від імені учасників договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р. Така відмова судом прийнята, в подальшому справа розглядається з урахуванням відмови позивача від частини позовних вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт» (далі - Позивач або ТОВ «Агро Істейт») з 08.11.2016 року є власником нежитлового приміщення № 641 (літ.А) площею 131,3 кв.м, в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_4 .

29.08.2018 року ухвалою Одеського апеляційного господарського суду у справі № 923/447/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МІТЕХ» (далі - ТОВ «ФК «МІТЕХ») до Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (далі- ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс»), до гр. ОСОБА_1 про визнання недійсним інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 р., укладеного між гр. ОСОБА_1 і ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ТОВ "Агро Істейт".

Предметом оскаржуваного інвестиційного договору по справі № 923/447/15 було нежитлове приміщення №641 (літ.А), площею 131,3 кв.м, в адміністративно-житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_4 , яке на даний час належить ТОВ «Агро Істейт».

Відповідно до вказаної вище ухвали, колегія суду дійшла висновку, що рішення суду у справі № 923/447/15 може вплинути на права та обов`язки ТОВ «Агро Істейт», як власника нежитлового приміщення, оскільки предметом розгляду є питання дійсності договорів щодо набуття майнових прав на нежитлове приміщення, які укладались в 2005 році.

Як зазначає позивач, під час розгляду даної справи ТОВ «Агро Істейт» стало відомо наступне:

30.01.2004р. між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (правонаступник якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс") та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" (далі - студія "Укртелефільм") був укладений Договір про спільну діяльність без створення юридичної особи, відповідно до якого сторони зобов`язались діяти з метою забезпечення спільного інвестування, залучення коштів та здійснення спільного будівництва об`єкту інвестування - адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом, що розташований у Дніпровському районі м. Києва по вул.Туманяна, 15-А та отримання прибутку для його учасників.

Пунктом 2.2. Договору про спільну діяльність від 30.01.2004 р., у редакції Додаткової угоди № 1 від 29.05.2004 р., визначено наступний розподіл часток спільної власності між його учасниками: Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм" - 13,5%, ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" - 86,5%.

11.10.2005р. між студією "Укртелефільм" та ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" було укладено Додаток № 4 до Договору від 30.01.2004 р., в якому сторони визначили перелік спільної власності, а саме житлових та нежитлових приміщень, які передаються у власність учасників цього договору, із зазначенням номерів квартир, їх площ, та площ нежитлових приміщень. Цим додатком сторони визначили, що обов`язки виконані у повному обсязі та належним чином, претензії відсутні, а остаточний розподіл площ між ними буде здійснено після реєстрації акта здачі об`єкта в ДАБК.

Водночас, постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 у справі № 910/4784/14, предметом розгляду якої, зокрема, є визнання недійсними вказаних акта розподілу та порівняльної відомості. Так, вказаною постановою, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2015 суд встановив, що підписуючи акт розподілу та порівнювальну відомість, сторони фактично лише уточнили частки кожної з них у спірній сумісній власності, тобто вказаними правочинами не відбувся розподіл спільної часткової власності, яка вже була розподілена раніше, на підставі акта від 11.10.2005. Крім того, за своєю правовою природою підписані сторонами Акт розподілу та Порівнювальна відомість не є договором про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, оскільки договір про виділ частки має наслідком припинення права спільної часткової власності тільки для того учасника, який реалізував право на виділ, проте вказаним ознакам Акт розподілу та Порівнювальна відомість не відповідають.

16.11.2005 р. ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", яке діяло як оператор Спільної діяльності між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" на підставі договору від 30.01.2004 р. уклало із ОСОБА_1 інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F. Відповідно до умов якого, у ОСОБА_1 після сплати 100% інвестиційних внесків виникають майнові права на новозбудоване майно, а саме: нежитлові приміщення секція "Е", поверх 1-2, загальною площею 133,21 кв.м., що знаходиться в будинку за адресою: АДРЕСА_4 , після введення будинку в експлуатацію, забудовник зобов`язався передати у власність новозбудоване майно.

Про існування інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 року ТОВ «Агро Істейт» вперше дізналося лише після його залучення в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ухвалою Господарського суду Херсонської області від 16.03.2017 року у справі №923/447/15. До цього часу ТОВ «Агро Істейт» не знало і не могло знати про ймовірне порушення своїх прав на вказане вище нерухоме майно.

Тому, строки позовної давності для подання позову про визнання вказаного інвестиційного договору у ТОВ «Агро Істейт» на час звернення з цим позовом не сплинули.

15.06.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено Договір № 217/F-В про відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги на нежитлове приміщення за Інвестиційним договором №217/F від 16.11.2005 року перейшло до ОСОБА_4 .

Також позивач зазначає, що ОСОБА_4 на виконання умов, визначених Інвестиційним договором № 217/F від 16.11.2005 року оплатив вартість Інвестиційного внеску у повному обсязі, що підтверджується копіями первинних документів, які містяться в додатках до позовної заяви, а саме: платіжне доручення №168974 від 22.06.2007 р., платіжне доручення №216197 від 30.07.2007 р. та платіжне доручення №143072 від 21.01.2008 р.

В подальшому, 21.05.2013 року ОСОБА_4 на підставі Договору №217/F-В-А відступив своє право вимоги на Нерухоме майно за Інвестиційним договором ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_2 у даному спорі є зацікавленою особою.

По суті вимог позивач зазначив наступне.:

Інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", яке діяло як оператор Спільної діяльності між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" на підставі договору від 30.01.2004 року, ТОВ «Агро Істейт» вважає недійсним з наступних підстав:

Як вбачається, оскаржуваний інвестиційний договір укладено на підставі договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 року укладеного між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм".

Пунктом 2.6. Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р., сторони передбачили, що майно та грошові кошти, внесені учасниками, а також майно та грошові кошти, створені, одержані або придбані в процесі спільної діяльності, складають їх спільну часткову власність. Учасники не мають права розпоряджатись своєю часткою в спільному майні без згоди один одного до моменту розподілу спільного майна.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.ч.І, 3 ст.237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч.І ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У відповідності до ч.І ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

За правилами статті 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 року з боку ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" підписаний ОСОБА_3 на підставі довіреності б/н від 04.02.2004 року.

З аналізу положень Договору про спільну діяльність від 31.01.2004 р., зокрема статей 4 та 5, якими визначено права та обов`язки учасників договору про спільну діяльність, Українську студію телевізійних фільмів "Укртелефільм" не наділено правом самостійного, без погодження з іншим учасником договору, укладання інвестиційних договорів з третіми особами, як не покладено і такого обов`язку.

Таким чином, Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм", шляхом видачі довіреності делеговано повноваження іншій стороні по договору про спільну діяльність від 31.01.2004 р. на укладення від імені учасників договору інвестиційні договори, в той час, як сама Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм" такого права, згідно умов договору про спільну діяльність не мала.

Даний факт є преюдииійним, а тому не підлягає доказуванню відповідно ч.4 ст. 76 ГПК України, оскільки він встановлений у рішенні господарського суду міста Києва від 26.01.2016 року у справі № 910/1941/14 за позовом Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» до ТОВ «Сілтек ЛТД», ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» про визнання договору недійним, яке залишено в силі постановою ВГСУ від 11.07.2016 року.

Так, Господарський суд м. Києва у справі № 910/1941/14 р. прийнявши рішення від 26.01.16 р., вирішив:

«Визнати недійсним інвестиційний договір № 1 від 17.06.2013 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сілтек ЛТД" та Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та додатки до нього з моменту укладання.

Визнати недійсною довіреність від 12.06.2013 р. в частині уповноваження Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" на укладення від імені учасників договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004р. інвестиційних договорів.».

Оскільки сторони Договору про спільну діяльність від 31.01.2004 р. не були наділені правом самостійного, без погодження з іншим учасником договору, на укладання інвестиційних договорів з третіми особами, то ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в особі Ружановського В.О. не мало права укладати інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року із ОСОБА_1 , а тому Позивач вважає його недійсним.

Позивач зазначив, що не може надати суду оригінал та/або належним чином завірену копію Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р., оскільки він не є стороною по ньому та оригіналом, копією цього договору не володіє.

Оригінал Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 року наявний у сторін даного договору: ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм".

Позивач не може надати суду оригінал та/або належним чином завірену копію Додаткової угоди №1 від 29.05.2004 р. до Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р., оскільки він не є стороною по ньому та оригіналом, копією цього договору не володіє.

Оригінал Додаткової угоди №1 від 29.05.2004 р. до Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р. наявна у сторін даного договору: ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм".

Позивач не може надати суду оригінал та/або належним чином завірену копію Додатку № 4 від 11.10.2005 р. до Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р., оскільки він не є стороною по ньому та оригіналом, копією цього договору не володіє.

Оригінал Додатку № 4 від 11.10.2005 р. до Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р. наявний у сторін даного договору: ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм".

Позивач не може надати суду оригінал та/або належним чином завірену копію інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року, оскільки він не є стороною по ньому та оригіналом цього договору не володіє. Оригінал оскаржуваного інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 року наявний у сторін даного договору: ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_1 . Копія оскаржуваного інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/ F від 16.11.2005 року також перебуває в матеріалах справи № 923/447/15.

Позивач не може надати суду оригінал та/або належним чином завірену копію довіреність б/н від 04.02.2004 р., оскільки він не є стороною правочину та оригіналом, копією не володіє. Оригінал довіреності б/н від 04.02.2004 р. може бути наявний: ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та/або ОСОБА_1 .

Решта письмових доказів, які додані до цієї позовної заяви Позивачем є наявними в останнього в оригінальних примірниках.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем додано копія виписки з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Агро Істейт»; Копія статуту ТОВ «Агро Істейт»; Копія протоколу №29-11-2019 від 29.11.2019 року про обрання директора ТОВ «Агро Істейт»; Копія наказу №04 від 02.12.2019 року про призначення директора ТОВ «Агро Істейт»; Копія інформаційної довідки №196566979 від 16.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Відомості з ЄДР щодо ТОВ «Агро Істейт»; Відомості з ЄДР щодо ПАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс»; Відомості з ЄДР щодо ДП «Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм"; Роздруківка з ЄДРСР ухвали Одеського апеляційного господарського суду у справі № 923/447/15 від 29.08.2018 р.; Роздруківка з ЄДРСР ухвали Господарського суду Херсонської області від 16.03.2017 у справі №923/447/15; Роздруківка з ЄДРСР постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 у справі №910/4784/14; Роздруківка з ЄДРСР рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/1941/14 від 26.01.2016 р.; Роздруківка з ЄДРСР постанови ВГСУ у справі №910/1941/14 від 11.07.2016 р.

Оскільки позовні вимоги грунтуються на положеннях Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р. укладеного між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм", додаткової угод до даного договору №1 від 29.05.2004 року та додатку до даного договору №4 від 11.10.2005 року, то дані документі є доказами у справі.

В свою чергу, предметом спору є інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) №217F від 16.11.2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та визнання недійсною довіреності б/н від 04.02.2004 р. в частині уповноваження ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в особі Ружановського В.О. на укладення інвестиційних договорів від імені учасників договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р.

Однак, Позивач не є стороною у вказаних вище договорах, тому дані докази у розпорядженні Позивача відсутні.

Позивачем вживались заходи щодо отримання вказаних доказів у сторін по справі, яким направлялися відповідні адвокатські запити, однак відповіді на них з додатком копій документів на адресу позивача не надійшли.

У зв`язку з цим, позивачем до Господарського суду Херсонської області було подане клопотання про витребування доказів, яке ухвалою від 07.07.2020 року задоволено, зазначені вище докази витребувані у сторін по справі. Втім, витребувані ухвалою Господарського суду Херсонської області від 07.07.2020 року докази до суду не надійшли.

До подання позову позивач не міг передбачити, що сторони по справі проігнорують ухвалу суду про витребування доказів. 23.07.2020 року під час ознайомлення з матеріалами справи № 923/447/15 про банкрутство ПАТ «Міжнародна Інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» представником позивача встановлено, що в межах даної справи було здійснено розгляд справ №923/1165/16 за позовом ОСОБА_5 та № 923/143/16 за позовом ТОВ "Фінансова компанія "МІТЕХ".

В матеріалах даних справ наявні всі докази, що необхідні для розгляду справи №923/447/15 (923/447/16) за позовом ТОВ «Агро Істейт».

Зокрема, у вказаних справах встановлена наявність Інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року (том 14 справи №923/447/15 стор.30-35); довіреності б/н від 04.02.2004 року (том 9 справи № 923/447/15 стор.16, 17); договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р., укладений між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" (том 7 справи №923/447/15 стор.20-27); додаткової угоди №1 від 29.05.2004 р. (том 7 справи № 923/447/15 стор.28).

Крім того, в матеріалах встановлена наявність постанови ВГСУ від 11.07.2016 по справі № 910/1941/14 (том 7 справи № 923/447/15 стор.180-188) та листа ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» вих..№43/4 від 02.09.2015р. (том 14 справи №923/447/15 стор.38), які мають важливе значення для об`єктивного розгляду справи №923/447/15 (923/447/16).

Так, постановою ВГСУ від 11.07.2016 по справі № 910/1941/14 залишено в силі рішення суду першої інстанції від 26.01.2016 на яке посилається позивач обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 923/447/15 (923/447/16), а лист ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» вих.№ 43/4 від 02.09.2015 підтверджує те, що інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" не укладався.

Викладені вище обставини свідчать про те, що при поданні позову, за яким Господарським судом Херсонської області відкрито справу № 923/447/15 (923/116/20) позивач вжив всі можливі заходи до отримання та подання доказів у справі, з причин, що не залежали від позивача? не міг передбачити ігнорування сторонами по справі винесеної в подальшому судом під час підготовки до розгляду справи ухвали про витребування доказів. Про наявність необхідних доказів в матеріалах справи №923/447/15 про банкрутство ПАТ «Міжнародна Інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» позивач дізнався після відкриття провадження у справі № 923/447/15 (923/116/20) під час ознайомлення з матеріалами справи 23.07.2020 року із здійсненням фотографування вказаних вище доказів, що підтверджується датою здійснення фото фіксації.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 80 ГПК України, заявив клопотання про доручення доказів до матеріалів справи № 923/447/15 (923/116/20). Суд долучив до матеріалів справи №923/447/15 (923/116/20) наступні докази у вигляді фотокопій: Інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року; довіреності б/н від 04.02.2004 року; договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004 р., укладеного між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм"; додаткової угоди № 1 від 29.05.2004 р.; постанови ВГСУ від 11.07.2016 по справі № 910/1941/14; листа ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» вих.№ 43/4 від 02.09.2015р.

Суд зазначає, що предметом спору є матеріально правова вимога позивача про визнання недійсними договору Інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року з підстав їх невідповідності вимогам чинного на момент їх укладення законодавства та порушення цими договорами прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до приписів ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Протягом усього строку розгляду справи відзиву у розумінні приписів ст.165 ГПК України до суду не надходило, тому відповідно до п. 9 вищезазначеної статті, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо його судом не визнано недійсним (презумпція правомірності правочину).

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. (Зазначена правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №760/14438/15-ц).

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України , іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (частина 1 статті 203, частина 1 статті 215 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 2 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (статті 216, 215 Цивільного кодексу України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

З огляду на зазначені положення, правила статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 4 Господарського процесуального кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може трактуватися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражається в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Зокрема, стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/17.

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд з`ясував, що у позивача існує порушене право та законний інтерес; має місце його порушення та невизнання відповідачами; зазначені права позивача підлягають захисту і такий захист як задоволення позовної вимоги, буде ефективним

Суд зазначає, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тому на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси були порушені, а тому потребують захисту

Таким чином, оспорювати правочин і вимагати проведення реституції може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. При цьому така особа повинна в порядку статей 74-77 Господарського процесуального кодексу України довести порушення оспорюваним договором свого права чи законного інтересу і довести, що порушене право чи законний інтерес може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

З огляду на закріплений в статті 14 ГПК України принцип диспозитивності господарського судочинства, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем (стаття 46 ГПК України), тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Суд звертається до правового висновку в постанові Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В частині 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 та від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19, відповідно до якої самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі №910/14255/18.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. У зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення. Суд дійшов висновку про достатню вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. .

При цьому суд критично оцінює застереження представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 від 05.08.2020р. (надійшли до суду 11.08.2020р.)

Суд керується приписами Глави 4 ГПК України "Учасники судового процесу". Згідно ст.41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. Права та обов"язки учасників справи (сторін та третіх осіб ) визначені ст. 42 ГПК України.

Учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Згідно ст.50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу. Відтак, третя особа володіє усіма правами та обов"язками сторони (позивача, відповідача).

Так, 30.07.2020 р. у підготовчому засіданні було оголошено перерву для ознайомлення представника ОСОБА_2 з документами, на які посилається позивач ТОВ Агро Істейт, обґрунтовуючи свої позовні вимоги. Представник 3-ої особи звертає увагу, що Позивач не долучив жодного нового доказу, які раніше витребовувались судом за його ж клопотанням. У той же час, Позивач обмежився посиланням на наявність усіх необхідних доказів для розгляду даного позову у справі про банкрутство Інтерінвестсервіс № 923/447/15.

Проаналізувавши отримані засобами інтернет - зв`язку від представника Агро Істейт1 фотокопії письмових документів зі справи № 923/447/15 та процесуальне законодавство, ОСОБА_2 побажав висловити свої застереження.

Так, представник 3-ої особи зазначив, що докази, на які посилається Агро Істейт, відсутні в матеріалах цього провадження, що унеможливлює подальший розгляд заявленого позову

В ухвалі Господарського суду Херсонської області від 27.03.2020 р. про відкриття провадження у даній справі № 923/447/15 (923/116/20) зазначено, що «Суд вважає необхідним розглядати даний позов (Агро Істейт) в межах справи про банкрутство Боржника № 923/447/15 - Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс».

У той же час, в межах справи про банкрутство Інтерінвестсервіс № 923/447/15 ОСОБА_2 2 подана апеляційна скарга на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 07.02.2020 р. про призначення експертизи та зупинення провадження у справі.

Зазначена апеляційна скарга з 03.03.2020 р. перебуває на розгляді в Південно-західному апеляційному господарському суді. Відповідно до п.п. 17.10. п. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) «у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-8, 10, 12 (про зупинення провадження у справі)-!4, 17, 19, 21, 31-33 частини першої статті 255 цього Кодексу ... - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали».

Тобто, зважаючи на те, що в межах справи про банкрутство № 923/447/15 в апеляційному порядку оскаржується ухвала суду першої інстанції, зокрема в частині зупинення провадження, то всі матеріали цієї справи мають бути передані до Південно-західного апеляційного господарського суду.

З огляду на це, суд першої інстанції об`єктивно позбавлений можливості досліджувати документи, на які Агро Істейт посилається у своїй позовній заяві, оскільки вони тривалий знаходяться в Південно-західному апеляційному господарському суді як частина справи про банкрутство.

На думку представника ОСОБА_2 , продовження розгляду позову Агро Істейт порушуватиме вимоги процесуального закону, адже на даний час в матеріалах цього провадження не можуть бути наявні документи, якими обґрунтовуються вимоги, що унеможливлює як закриття підготовчого провадження, так і розгляд справи по суті.

Наведене у сукупності унеможливлює завершення підготовчого провадження через неналежне виконання Агро Істейт своїх процесуальних прав та обов`язків як позивачем.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 2, 42, 169 ГПК України, представник 3-ої особи наполягав на відкладенні розгляду справи. Розгляд справи було відкладено.

Суд окремо зауважує, що представник третьої особи не подавав до суду відзиву по суті позовних вимог та будь-яких доказів на заперечення позовних вимог.

Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 08.02.2020) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У висновку, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, заслухавши учасників справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 129, 232-237,237,238, 240,241 ГПК України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16.11.2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс".

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (ідентифікаційний код юридичної особи , 73042, м.Херсон, вул.Ціолковського, буд.50) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт» (ідентифікаційний код юридичної особи , 03148, м.Київ, вул.Тулузи, буд.11 літ.А) 1051 (Одна тисяча п"ятдесят одну) грн. судового збору.

4. Стягнути з ОСОБА_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса та адреса електронної пошти невідомі) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт» (ідентифікаційний код юридичної особи , 03148, м.Київ, вул.Тулузи, буд.11 літ.А) 1051 (Одна тисяча п"ятдесят одну) грн. судового збору.

Накази видати після закінчення строку на оскарження судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів ч.4 розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено 24.12.2020р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна