УХВАЛА

16 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 904/2471/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.,

секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Вогник" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2020 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2019 у справі

за позовом Приватного підприємства "Вогник" до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НЗ-Інвест" про визнання неправомірною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації,

про час і місце розгляду касаційної скарги сторони повідомлені належним чином, але не скористалися правом направити для участі у справі своїх повноважних представників,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Приватне підприємство "Вогник" (далі - ПП "Вогник") звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради (далі - Рада) про визнання неправомірною та скасування реєстрації Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради декларації Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НЗ-Інвест" (далі - ТОВ ІІ "НЗ-Інвест") про готовність до експлуатації об`єкта від 14.07.2017 № ДП 40.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- ПП "Вогник" на праві власності належить 5-ти поверхова будівля будинку побуту "Лада", яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, пр. Свободи, буд. 32;

- впритул до вказаної будівлі розташований торговий павільйон, який на підставі договорів купівлі-продажу від 05.08.2016 № 1574, від 04.08.2016 № 1558, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л., ТОВ ІІ "НЗ-Інвест" придбало у ОСОБА_1 ;

- ТОВ ІІ "НЗ-Інвест" здійснило поділ вказаного торгового павільйону, в результаті якого утворилися об`єкти нерухомого майна: приміщення магазину продовольчих товарів за адресою: пр. Свободи, буд. 32Г та службове приміщення за адресою: пр. Свободи, буд. 32В, які передані ТОВ "Уніком" і ТОВ "Універсал-холдинг";

- Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради за зверненням ТОВ ІІ "НЗ-Інвест" була зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта від 14.07.2017 № ДП 40 за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, просп. Свободи, 32А;

- торговий павільйон за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, просп. Свободи, 32А є самочинним будівництвом;

- ПП "Вогник" направило скаргу від 13.03.2019 на адресу Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради з вимогою провести перевірку відповідності будівництва торгового павільйону, однак скарга була залишена без задоволення;

- Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради під час реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 14.07.2017 № ДП 40 за зверненням ТОВ ІІ "НЗ-Інвест" володіло інформацією про те, що торговий павільйон є самочинним будівництвом, яке збудоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який давав право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проекту;

- відповідач, зареєструвавши декларацію про готовність до експлуатації об`єкта від 14.07.2017 № ДП 40, діяв неправомірно, у зв`язку з чим реєстрація декларації підлягає скасуванню.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2019 (суддя Татарчук О. В.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2020 (колегія суддів: Орєшкіна Е. В., Широбокова Л. П., Подобєд І. М.), у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПП "Вогник" просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В якості підстави касаційного оскарження ПП "Вогник" посилається на пункт 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Скаржник вважає, що існує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 804/1510/16, від 02.10.2018 у справі № 465/1461/16-а та від 05.06.2019 у справі № 815/3172/18 і застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а саме висновку про те, що із завершальним етапом створення об`єкту містобудування, тобто реєстрацією права власності, як це передбачено частиною 5 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", законом, а саме частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) пов`язується момент набуття права власності на новостворене майно, тобто виникнення правовідносин власності та, відповідно, їх регулювання нормами цивільного законодавства; з моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з якою пов`язується закінчення будівництва об`єкта містобудування, декларація про початок виконання будівельних робіт вичерпала свою дію після реєстрації права власності на новостворений об`єкт містобудування також вичерпала свою дію декларація про введення об`єкта в експлуатації.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ ІІ "НЗ-Інвест" просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. ТОВ "НЗ-Інвест" наголошує на безпідставності вимог касаційної скарги та зазначає, що правова позиція, на яку послався суд апеляційної інстанції, є сталою позицією Верховного Суду, тому не має підстав для відступу від неї.

Відзив на касаційну скаргу від Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради до Верховного Суду не надійшов.

Ухвалою Верховного Суду від 07.05.2020 відкрито провадження за касаційною скаргою ПП "Вогник" та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 10.06.2020 зупинено провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 680/214/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 26.10.2020 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11.11.2020 справу направлено до Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо питання чи є ефективним способом захисту позов про визнання неправомірною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації без додаткових вимог, зокрема про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2020 справу № 904/2471/19 повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про недоцільність розгляду цієї справи через відсутність у цій справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а звідси - й про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Водночас Велика Палата звернула увагу, що у пункті 55 своєї постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19) Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)).

Ухвалою Верховного Суду від 08.12.2020 справу призначено до розгляду на 16.12.2020.

Згідно з частиною статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, у розрізі виключності випадку касаційного оскарження судового рішення Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 904/2471/19 з огляду на таке.

Суди, відмовляючи в позові, виходили з того, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або вчинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 у справі № 904/2061/18 відмовлено в позові ПП "Вогник" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Уніком", Приватного підприємства "Універсал-Холдинг", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Кам`янська міська рада про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні ПП "Вогник" земельною ділянкою і в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а саме будинком побуту "Лада", розташованим по просп. Свободи, 32 у м. Кам`янському, шляхом демонтування (знесення) приміщення магазину продовольчих товарів за адресою: пр. Свободи, будинок 32Г і службового приміщення за адресою: пр. Свободи, будинок 32В у м. Кам`янському.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.01.2019 у справі № 904/2061/18 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04.2019 у справі № 904/2061/18 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.01.2019 залишено без змін.

За висновком господарського суду у зазначеній справі, з якими погодилися суд апеляційної інстанції та Верховний Суд, відсутні підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, оскільки позивач (ПП "Вогник") не підтвердив належними доказами його прав на спірну земельну ділянку, а також не довів наявності перешкод для користування та розпорядження належним йому на праві власності об`єктом нерухомості.

З урахуванням положень частини 4 статті 75 ГПК України суди врахували наведене при вирішенні спору у справі № 904/2471/19.

Суди зазначили, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Апеляційний господарський суд погодився із висновком місцевого господарського суду, що визнання неправомірною та скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 14.07.2017 № ДП 40 в будь-якому випадку не впливає на права позивача, а тому не може бути ефективним засобом юридичного захисту порушених прав.

Ураховуючи викладене, суди дійшли висновку, що у позивача відсутні права та законні інтереси, які можуть бути захищені господарським судом шляхом визнання неправомірною та скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 14.07.2017 № ДП 40. Наведене стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Водночас, апеляційний господарський суд, відхиляючи доводи апелянта, що об`єкт, про готовність якого оскаржується декларація, є самовільним та розташований на фундаменті об`єкта нерухомості, який належить позивачу, зазначив, що оскільки після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Як уже зазначалося, підставою для касаційного оскарження скаржник визначив пункт 2 частини 2 статті 287 ГПК України та зазначив про необхідність відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 804/1510/16, від 02.10.2018 у справі № 465/1461/16-а та від 05.06.2019 у справі № 815/3172/18 і врахованих судом апеляційної інстанції під час ухвалення постанови, що оскаржується, оскільки висновки у цих постановах не є такими, що зроблені за результатами розгляду аналогічних зі спірними правовідносин. Однак, по-перше, наведені доводи касаційної скарги є взаємосуперечливими, позаяк, зазначаючи, що правовідносини у зазначених справах та у справі, що наразі розглядається Верховним Судом, не є подібними, скаржник утім усе ж просить від них саме відступити, а по-друге, у касаційній скарзі не наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Фактично обґрунтування касаційної скарги зводиться до неподібності правовідносин у справах, висновки щодо застосування норм права у яких викладені в наведених постановах Верховного Суду та на які міститься посилання у постанові апеляційної інстанції, з правовідносинами у справі, що розглядається Верховним Судом.

Із доводів, викладених у касаційній скарзі, та оскаржених судових рішень (зокрема підстав відмови у задоволенні позову) не вбачається, що наявні дійсні об`єктивні мотиви та обґрунтовано підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених вище постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод має на меті гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, § 24, 09.10.1979; "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, § 43, 15.02.2000).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення ЄСПЛ у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", заява № 9562/81, § 56, 02.03.1987).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище норм ГПК України.

Виходячи із викладеного, оскільки скаржником не наведено вмотивованого обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норм права, викладеного у постановах Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 804/1510/16, від 02.10.2018 у справі № 465/1461/16-а та від 05.06.2019 у справі № 815/3172/18, відсутні виключні випадки касаційного оскарження судового рішення, які відповідно до положень частини 2 статті 287 ГПК України можуть бути підставами для касаційного оскарження, тому касаційне провадження за касаційною скаргою ПП "Вогник" підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України.

Згідно з пунктом 5 частини 1статті 7 Закону України "Про судовий збір" у разі закриття касаційного провадження сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства "Вогник" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2020 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.10.2019 у справі № 904/2471/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя В. Ю. Уркевич