ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 910/18112/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Колос І.Б. і Львова Б.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу",

представник позивача - не з`явився,

відповідач - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

представник відповідача - Лисенко В.О., адвокат (довіреність від 17.05.2019 № 14-202),

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2020 (головуючий суддя Котков О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020 (головуючий Яковлєв М.Л., судді: Куксов В.В. і Шаптала Є.Ю.)

у справі № 910/18112/19

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" (далі - Товариство)

до акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

про визнання договору укладеним.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Компанії про зобов`язання укласти договір та визнати укладеним договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, в редакції викладеній у пункті 2 прохальної частини позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Компанія в порушення норм діючого законодавства та Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII (далі - Закон № 1730) відмовляється укладати з Товариством договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, чим порушує його права та інтереси.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.03.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020, позовні вимоги задоволено частково. Визнано укладеним договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ між Товариством та Компанією у редакції викладеній в резолютивній частині рішення. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані наявністю підстав для укладання договору в порядку Закону № 1730, оскільки Товариством вчинено всі необхідні дії для його укладання та він відповідає типовому договору про реструктуризацію заборгованості за природний газ.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог, Компанія звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, а також на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована необхідністю відступлення від висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/1909/18, від 23.07.2019 у справі № 922/1908/18 щодо застосування частини другої статті 5 Закону № 1730.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Компанії, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що 15.12.2015 Компанією (постачальник) та Товариством (покупець) був укладений договір постачання природного газу № 2267/16-БО-32 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.

Згідно з пунктом 6.1 Договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.07.2017 № 173 Товариство було внесено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Листом від 25.07.2017 № 337 Товариство звернулось до Компанії з метою участі у процедурі врегулювання заборгованості та укладення договорів реструктуризації.

У відповідь Компанія листом від 03.10.2017 № 26-7213/1.8-17 повідомила про списання неустойки 72 905,34 грн та готовність за умови надання гарантії реструктуризувати заборгованість (основний борг) на загальну суму 3 316 324,60 грн, а саме: за договором постачання природного газу від 19.12.2014 № 3236/15-БО-32 у розмірі 1 094 498,09 грн, за договором постачання природного газу від 19.12.2014 № 3237/15-КП-32 у розмірі 1 127 893,44 грн та за Договором у розмірі 1 093 933,07 грн.

Листом від 25.10.2019 № 455 Товариство направило Компанії договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ за Договором з додатками, а саме: графіком погашення заборгованості та копіями актів звіряння розрахунків станом на 30.06.2016, 31.12.2016, 31.08.2019, а також оригінал гарантії АТ "Альфа-Банк" №IG27/2019532/DKBO від 25.10.2019 на залишок боргу у розмірі 656 360,03 грн.

Проте, Компанія листом від 07.11.2019 № 26-6213/1.8-19 повернула проект договору про реструктуризацію та оригінал банківської гарантії без оформлення з мотивів нечіткого формулювання в договорі реструктуризації щодо суми заборгованості та того, що реструктуризація повинна бути лише на 60 місяців.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для зобов`язання Компанії укласти договір та визнати укладеним договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, в редакції викладеній у пункті 2 прохальної частини позовної заяви.

Приймаючи рішення у справі, суди виходили з того, що 30.11.2016 набрав чинності Закон № 1730, яким регламентовано комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статті 1 Закону №1730 заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно із статтею 2 Закону № 1730 його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною першою статті 3 Закону № 1730 передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 5 Закону № 1730 реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.10.2016.

Реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

Виконання зобов`язань теплопостачальної або теплогенеруючої організації за договором про реструктуризацію заборгованості забезпечується шляхом прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду, до комунальної власності якої належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, та який виступає гарантом виконання такого договору на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету). Для підприємств, що не належать до комунального сектору економіки, фінансові та/або інші гарантії на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету) надає державний орган, підприємство, установа, організація, до сфери управління якого (якої) належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, або будь-який вид забезпечення, передбачений законодавством України, на виконання договору реструктуризації надається суб`єктом господарювання, заборгованість якого підлягає реструктуризації, на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.07.2017 № 173 було включено до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств центрального водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії суб`єктів господарювання по сумі кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом № 1730 у розмірі 3 316 324,60 грн, яка складається з обсягу заборгованості, утвореної до 01.07.2016, та яка залишилася не погашеною до 31.12.2016, за спожитий природний газ, зокрема, за Договором у розмірі 1 093 933,07 грн.

Запропонований Товариством текст договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ за Договором відповідає типовому договору.

Також Товариством було отримано від АТ "Альфа-Банк" належним чином оформлену банківську гарантію виконання ним зобов`язань за договором про реструктуризацію заборгованості та направлено її кредитору, яка відповідає вимогам Компанії, які зазначені у листі від 13.09.2017 № 26-6633/1.8-17.

Згідно з частиною восьмою статті 5 Закону № 1730 кожна із сторін зобов`язана укласти договір про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Частиною третьою статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо, зокрема, існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів - господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Закон № 1730 є спеціальним законом, прийнятим з метою поліпшення фінансового становища підприємств теплоенергетики та підприємств водопостачання і водовідведення України, запобігання їх банкрутству та підвищення рівня інвестиційної привабливості шляхом впровадження механізмів врегулювання їх кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії.

Сторони у даній справі є учасниками процедури врегулювання заборгованості за Законом № 1730, то укладення договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий газ між ними є обов`язковим в силу вимог цього Закону.

Законом № 1730 прямо передбачено обов`язок Компанії укласти договір про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості (частина восьма статті 5 Закону № 1730).

Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статті 179 ГК України, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору (частина третя статті 184 ГК України).

Враховуючи положення статті 179 ГК України, Компанії не надано права відмови від укладенні договору реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, а всі розбіжності повинні узгоджуватись відповідно до вимог статті 181 ГК України, з урахуванням строків, зазначених у частині восьмій статті 5 Закону № 1730.

Відповідно до статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Згідно з частинами першою, другою статті 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

З огляду на що, особа, яка отримала договір про реструктуризацію заборгованості зобов`язана укласти договір у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

При цьому судами встановлено, що Компанія у визначений Законом № 1730 строк не надала заперечень щодо змісту запропонованого договору про реструктуризацію заборгованості, не склала протокол розбіжностей та не уклала договір, тобто не виконала обов`язку, прямо передбаченого в Законі.

Водночас, Товариство вчинило всі необхідні дії для укладання договору про реструктуризацію заборгованості за природний газ, передбачені Законом № 1730, а саме: Товариство включено до Реєстру; воно отримало гарантії виконання ним зобов`язань за договором про реструктуризацію заборгованості; проект договору про реструктуризацію заборгованості складено відповідно до типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 222; заборгованість, яка включена у проект договору про рекструктуризацію відповідає вимогам Закону № 1730; сума боргу, вказана у проекті договору підтверджена актом звіряння між сторонами.

Що ж до посилань Компанії на те, що у проєкті договору про реструктуризацію заборгованості ані сторонами, ані судами не врегульовано таку істотну умову договору, як його ціна, оскільки у пункті 3 проєкту договору про реструктуризацію заборгованості вказано, що реструктуризації підлягає заборгованість у сумі 1 093 933,07 грн, проте умови вказаного пункту суперечать сумі, що підлягає реструктуризації, то такі посилання були відхилені судами, оскільки у пункті 3 договору про реструктуризацію заборгованості зазначено загальну суму заборгованості за Договором, яка підлягає реструктуризації, а саме 1 093 933,07 грн, а в пункті 11 проєкту договору про реструктуризацію заборгованості - розмір заборгованості на час розгляду справи судом першої інстанції (10.10.2019), а саме 656 360,03 грн. Крім того, у матеріалах справи наявні акти звірки взаєморозрахунків, які підписані обома сторонами та засвідчують часткову оплату суми боргу і залишок заборгованості станом на 04.11.2019 у розмірі 656 360,03 грн.

Доводи Компанії про те, що у Товариства були відсутні підстави для здійснення платежів у сумі 437 573,04 грн згідно з графіком реструктуризації, судами також були відхилені, оскільки Компанією не надано доказів повернення названих платежів на рахунок Товариства з вказівкою на помилковість їх перерахування. Натомість сплачені позивачем кошти були зараховані Компанією в оплату заборгованості, про що складено відповідні акти звірки між сторонами.

Враховуючи викладене суди дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання укладеним договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ між Товариством та Компанією у редакції викладеній в резолютивній частині рішення.

Касаційний господарський суд не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме приписів частини другої статті 5 Закону № 1730, викладених у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/1909/18, від 23.07.2019 у справі № 922/1908/18, оскільки типовим договором не встановлено заборон на укладення договору на менший строк. Крім того частиною другою статті 5 Закону № 1730 передбачено право дострокового погашення заборгованості. До того ж, Компанією не обґрунтовано, в чому саме полягає порушення його інтересів у випадку погашення позивачем заборгованості не протягом 60 місяців, а у термін, який є у п`ять разів коротший, тобто протягом 12 місяців.

Таким чином, обставини, викладені у касаційній скарзі, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються наведеними у даній постанові доводами судів попередніх інстанцій.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами були прийняті рішення з дотриманням норм процесуального та матеріального права, що дає підстави залишити їх без змін.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2020 у справі № 910/18112/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос

Суддя Б. Львов