РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2020Справа № 910/16172/20

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ»

про відшкодування 70300 грн. матеріальної шкоди.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з відповідача заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП.

Позивачем, крім судового збору, до складу судових витрат також включено витрати на надання правової допомоги у сумі 5000 грн.

Відповідач у поданому до суду відзиві не погодився із сумою позовних вимог. Свої заперечення мотивував тим, що ним було проаналізовано надані до заяви позивача документи на фотоматеріали, на підставі яких відповідач дійшов висновку щодо виплати страхового відшкодування в сумі 61330 грн., з урахуванням фізичного зносу.

На обґрунтування зазначеного, відповідач посилається на наступні обставини:

- у наданому позивачем рахунку-фактурі на ремонт пошкодженого автомобіля № 00728 від 20.12.2019 у пункті 17 зазначено «камера заднього виду», а на фото, які надані позивачем, камера заднього виду відсутня;

- у наданому протоколі огляду транспортного засобу від 03.12.2019 у пункті 7 зазначено «камера заднього виду не працює»;

- позивачем жодним чином не спростовано відсутність камери заднього виду та не надано підтвердження того, що в комплектації пошкодженого автомобіля була присутня камера заднього виду, і на момент ДТП вона була в справному стані.

Відповідачем заперечується факт покладення на нього витрат на правову допомогу позивачу, оскільки, на думку відповідача, позивачем не доведено, що його звернення за правовою допомогою було неминучим.

Позивач у відповіді на відзив не погодився із доводами відповідача, та вказав про те, що згідно із висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 34-D/71/6 від 15.07.2020, складеного судовим експертом Урусовим С.В., серед пошкоджень КТЗ було вказано пошкодження камери заднього ходу (виду). Окрім того пошкодження вказаної деталі та її ремонт зафіксовані в рахунку-фактурі та акті виконаних робіт СТО, на якому був відремонтований пошкоджений у результаті ДТП автомобіль.

На заперечення відповідача щодо витрат на правову допомогу, позивач вказав, що ним було надано усі підтверджуючі документи понесення таких витрат, вказані витрати з боку позивача були неминучими, адже відповідач прострочив виплату страхового відшкодування, тим самим порушивши права та законні інтереси позивача.

Заперечень на відповідь на відзив від відповідача до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

29.11.2019 о 21 год. 12 хв. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ford Fusion», реєстраційний № НОМЕР_1 (далі - Застрахований автомобіль), під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Ford Scorpio», реєстраційний № НОМЕР_2 , який знаходився під керуванням ОСОБА_2 (винний водій).

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2020 (справа № 761/46858/19) вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим його було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено Застрахований автомобіль (2015 року випуску), який належить ОСОБА_1 . Цей автомобіль згідно з довідкою-відповіддю НПУ про дорожньо-транспортну пригоду отримав наступні механічні пошкодження: задня центральна частина та задня ліва частина.

Зазначені обставини підтверджуються довідкою-відповіддю НПУ (ідентифікатор карти ДТП в системі НПУ 417900), постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2020 (справа № 761/46858/19), копії яких містяться у матеріалах справи.

Пошкоджений автомобіль був застрахований у позивача на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» №06-TR12238 від 04.04.2019, укладеного між ОСОБА_1 як страхувальником та позивачем як страховиком (далі - Договір добровільного страхування). Вигодонабувачем за вказаним договором є власник застрахованого транспортного засобу. Доказів, що Договір добровільного страхування вже не був діючим на час ДТП матеріали справи не містять.

З метою визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику Застрахованого автомобіля у результаті його пошкодження при ДТП, на замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Урусов С.В. (свідоцтво № 2030 від 23.06.2020) 15.07.2020 було складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 34-D/71/6 (далі - Висновок про оцінку), з якого вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику Застрахованого автомобіля у результаті його пошкодження при ДТП, дорівнює вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників (Сврз) вказаного автомобіля, та складає 73680,06 грн. При цьому, зі Звіту слідує, що коефіцієнт фізичного зносу (Ез) для складових цього автомобіля дорівнює « 0,538».

Однак, з матеріалів справи вбачається, що за ремонт Застрахованого автомобіля ремонтним СТО (ФОП Гандзюк О.Д. ) 20.12.2019 було виставлено рахунок № НОМЕР_3 на загальну суму 70300 грн. (без ПДВ) та відповідно до акта виконаних робіт № 00728 від 12.02.2020 Застрахований автомобіль було відремонтовано на цю ж суму (70300 грн. без ПДВ). При цьому, як слідує із цього акта виконаних робіт нові деталі на Застрахований автомобіль не ставилися.

На підставі вищевказаного Договору добровільного страхування, враховуючи акт виконаних робіт № 00728 від 12.02.2020, Висновок про оцінку, позивачем було складено страховий акт № СТ/19/0410 від 20.01.2020, відповідно до якого позивач розрахував та виплатив страхове відшкодування у сумі 70300 грн. шляхом перерахування на рахунок зазначеного СТО вказаної суми коштів, що підтверджується платіжним дорученням № 5957 від 20.01.2020, копія якого міститься у матеріалах справи.

Вказані обставини підтверджуються копіями згаданих документів.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відтак, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати, тобто в сумі 70300 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, шкоду було заподіяно ОСОБА_2 (винний водій) внаслідок експлуатації автомобіля «Ford Scorpio», реєстраційний № НОМЕР_2 .

На час скоєння вищевказаної ДТП (29.11.2019) цивільно-правова відповідальність страхувальника ( ОСОБА_2 ) та інших осіб, які правомірно володіють автомобілем «Ford Scorpio», реєстраційний № НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача на підставі договору (полісу) № АО/0317545 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказаним договором (полісом) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 100000 грн., франшиза - 0 грн.

Отже, відповідач є особою на яку полісом № АО/0317545 покладено обов`язок з відшкодування шкоди завданої під час експлуатації зазначеного забезпеченого транспортного засобу на час спірної ДТП.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При дослідженні наданих позивачем доказів на підтвердження вартості витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом Застрахованого автомобіля з урахуванням зносу, судом було враховано, що відповідно до абзацу третього пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України та частини 17 статті 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. А згідно з абзацом другим частини 1 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Заперечуючи проти заявленого позивачем розміру відшкодування матеріальної шкоди, завданої Застрахованому автомобілю, відповідач посилається на факт неправомірного включення позивачем до зазначеного розміру вартості камери заднього виду, зазначеної у пункті 17 вище вказаного рахунку СТО.

Тому, ним заперечуються позовні вимоги на суму 8970 грн., що складає вартість вказаної камери заднього виду.

Як слідує із зазначених вище рахунку № 00728 від 20.12.2019 та акту виконаних робіт № 00728 від 12.02.2020 СТО, на якому було відремонтовано Застрахований автомобіль, що при ремонті було здійснено заміну однієї камери заднього виду на таку б/у камеру вартістю 8970 грн. (пункти 17 цих рахунку та акту).

Із Висновку про оцінку вбачається, що у описі пошкоджень Застрахованого автомобіля, серед пошкоджень зазначено пошкодження камери заднього ходу (виду).

У наданому позивачем протоколі огляду транспортного засобу від 03.12.2019 (складеному після спірної ДТП) у пункті 7 зазначено «камера заднього виду не працює».

Враховуючи наведені докази та положення статей 74, 79 ГПК України, суд вважає доведеною позивачем обставину наявності станом на момент ДТП камери заднього виду в Застрахованому автомобілі, факти її пошкодження в результаті ДТП та заміни при ремонті цього автомобіля.

Натомість, відповідач належними та допустимими доказами не спростував зазначену обставину.

Суд також зауважує, що відповідно до абзацу 2 пункту 5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092, визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

З урахуванням вимог вказаної норми позивачем були надані всі матеріали експерту необхідні для проведення дослідження.

Відтак, вказаний Висновок про оцінку складений судовим експертом відповідно до вимог чинного законодавства у сфері оцінки майна та є належним та допустимим доказом у цій справі стосовно розрахунку розміру матеріального збитку, завданого власнику Застрахованого автомобіля.

Згідно зі статтею 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування вищевказаного розміру вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (стаття 9 Закону України «Про страхування»).

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу АО/0317545 та положення статей 12, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статей 9, 27 Закону України «Про страхування», статті 993 ЦК України, відповідач повинен відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за спірним страховим випадком, виходячи із розміру витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, у межах суми, що перейшла до позивача, та за мінусом встановленої франшизи (0 грн.), тобто у сумі 70300 грн.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що позивач з метою отримання коштів від відповідача у червні 2020 року звернувся до останнього із заявою (вих. № 6088 від 07.06.2020) про виплату страхового відшкодування за полісом № АО/0317545, яка із доданими до неї документами, які необхідні для виплати страхового відшкодування на користь позивача, була отримана відповідачем 09.06.2020 та зареєстрована за № 51-3056, що підтверджується копіями цієї заяви та доказів її надіслання та підтверджується відповідачем.

Проте, відповідач після отримання зазначеної заяви суми страхового відшкодування позивачу не виплатив.

Тому, суд визнає за законні та обґрунтовані вимоги позивача, а отже позов підлягає задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Щодо заявленого Позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу та заперечень Відповідача щодо покладення на нього таких витрат, то судом враховано наступне.

Позивачем заявлено до стягнення судові витрати у загальній сумі 18000 грн.

На підтвердження факту понесення цих витрат Позивачем до матеріалів справи додані (у копіях) наступні належні та допустимі докази:

- договір про надання правової допомоги № 01Б-1/90 від 21.01.2020;

- додаткова угода № 1 від 21.01.2020 до цього договору про надання правової допомоги;

- розрахунок № 1 суми гонорару за надану правову допомогу від 01.10.2020, у якому наведений детальний опис робіт адвоката, які були ним проведені для підготування та звернення до суду із цим позовом, а також вказана кількість витраченого адвокатом часу;

- рахунок на оплату № 15.10 від 01.10.2020 на суму 5000 грн.;

- платіжне доручення № ID-148477 від 07.10.2020 на суму 5000 грн.;

- акт виконаних робіт № 15.10 від 09.10.2020 на суму 5000 грн.

- ордер від 01.09.2020 на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 6202/10 на адвоката Поліщук Л.І., та посвідчення цього адвоката.

Таким чином, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, є обґрунтованим та відповідає критеріям розумності, співмірності із ціною позову.

Частиною 6 статті 126 ГПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, відповідачем не доведено суду, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не мають характеру необхідності, що їх розмір є нерозумним та невиправданим. Відповідачем не доведено перед судом, що заявлений позивачем розмір таких витрат є необґрунтовано високим, суттєво завищеним та не відповідає існуючим ринковим цінам на аналогічні послуги.

Виходячи із положень чинного законодавства, зокрема зі змісту положень ГПК України, позивач не зобов`язаний обґрунтовувати кількість часу витраченого адвокатом, а лише зобов`язаний підтвердити таку кількість витраченого часу.

Суд також зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рн/2009) положення частини першої статті 59 Конституції України «кожен має право на правову допомогу» треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.

Тому, судом відхиляються заперечення відповідача відносно відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» (Україна, 04210, місто Київ, проспект Героїв Сталінграда , будинок 4, корпус 6А; ідентифікаційний код 32404600) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (Україна, 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26; ідентифікаційний код 32382598) 70300 грн. (сімдесят тисяч триста гривень) відшкодування матеріальної шкоди (виплати страхового відшкодування), а також 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні) судового збору та 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків