УХВАЛА

22 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/14098/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства «Бі енд Ейч» (далі - ПрАТ «Бі енд Ейч», скаржник)

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020

у справі № 910/14098/15

за позовом Broadcast Music Ink. в особі організації, яка звертається за захистом порушених прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав - Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» (далі - Організація)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Мульті Медіа Сервіс» (Телеканал «К1»)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Via Film (UK) Limited та ПрАТ «Бі енд Ейч»

про стягнення 24 360 грн. компенсації за порушення виключних майнових авторських прав та 2 436 грн. штрафу,

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «Бі енд Ейч» 24.11.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) через Північний апеляційний господарський суд звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 у справі № 910/14098/15, ухвалити нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, скаржник просить суд поновити строк на касаційне оскарження та зупинити виконання оскаржуваних судових рішень.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши матеріали справи та касаційну скаргу ПрАТ «Бі енд Ейч» у контексті оскаржуваних судових рішень, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» звернулася до Господарського суду міста Києва в інтересах Broadcast Music Ink. з позовом про стягнення компенсації за порушення виключних майнових авторських прав та штрафу в дохід Державного бюджету України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем в ефірі належного йому телеканалу «К1» здійснено бездоговірне публічне сповіщення музичних творів з текстом, майнові авторські права на які належать Broadcast Music Ink. Факт публічного сповіщення відповідачем вказаних музичних творів підтверджується даними моніторингу, а саме записом використання музичних творів, актом фіксації публічного сповіщення творів. Крім того, факт наявності у позивача авторського права на спірні твори підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договорів, які чинні, ніким неоспорені, не визнані у встановленому законом порядку недійсними та їх недійсність прямо не випливає з вимог закону, а відповідно до встановленої статтею 204 Цивільного кодексу України презумпції - вони є правомірними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 у справі №910/14098/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Мульті Медіа Сервіс» 12 180,00 грн. компенсації за порушення майнових авторських прав та 1 218,00 грн. штрафу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення місцевого господарського суду мотивовано обґрунтованістю вимог позивача, з огляду на доведеність належними та допустимими доказами факту використання відповідачем спірного музичного твору, та наявністю підстав для стягнення з відповідача частини заявленої суми компенсації і штрафу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 у справі №910/14098/15 рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 залишено без змін.

Так, суди попередніх інстанцій відмітили, що, оскільки спірні правовідносини у справі виникли під час дії Закону України «Про авторське право і суміжні права», чинного на той час (до набрання чинності Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав»), а відтак застосуванню підлягають норми Закону України «Про авторське право і суміжні права» у редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції погодилась з висновком суду першої інстанції, що Організація набула повноваження здійснювати колективне управління майновими правами на музичний твір з текстом « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та «ІНФОРМАЦІЯ_2» на території України, що підтверджується матеріалами справи, та, що у свою чергу надало право Організації на звернення до суду із заявою про захист авторського права та/або суміжних прав.

Серед іншого господарські суди відзначили, що наявними у справі доказами (актом, відеозаписом, висновком експерта) у їх сукупності підтверджено факт використання відповідачем спірного музичного твору.

При цьому посилання відповідача на договір, укладеного з рекламодавцем, що, на його думку, підтверджує законність використання даних творів, відхиленні судами попередніх інстанцій з підстав того, що за своєю правовою природою даний договір є договором саме про надання рекламних послуг та водночас не містить положень щодо передачі майнових авторських прав на музичний твір відповідачу. А тому посилання відповідача на те, що в рамках Ліцензійного договору відповідач з дотриманням всіх вимог законодавства в сфері інтелектуальної власності придбав невиключні майнові права на використання творів «ІНФОРМАЦІЯ_1» та «ІНФОРМАЦІЯ_2» є необґрунтованим та безпідставним.

Таким чином, на підставі аналізу наявних у справі доказів у їх сукупності місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено факт неправомірного використання відповідачем спірних музичних творів шляхом здійснення його публічного сповіщення без дозволу правовласника та без сплати авторської винагороди, і як наслідок стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію у розмірі 10 мінімальних заробітних плат за порушення майнових авторських прав - використання музичних творів, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення становило 12 180 грн., а також штрафу у дохід держави у розмірі 1 218,00 грн.

ПрАТ «Бі енд Ейч», не погоджуючись з рішенням та постановою господарських судів, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення.

В обґрунтування своєї правової позиції ПрАТ «Бі енд Ейч» у поданій касаційній скарзі зазначає, що:

- на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Пленуму Верховного Суду України, Пленуму Вищого господарського суду України, Пленуму Вищого арбітражного суду України та роз`ясненнях Президії Вищого арбітражного суду України;

- касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки охоплює питання укладення правочинів, предметом яких є майнові авторські права, твори та використання об`єктів авторського права у процесі рекламування аудіовізуальних творів як об`єктів авторського права;

- справа ставить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України (в редакції чинній від 08.02.2020) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує ста/п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в даній справі є стягнення 26 796, 00 грн., а, отже, ціна позову у справі № 910/14098/15 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Як уже зазначалось, серед підстав, передбачених пунктом 2 частиною третьої статті 287 ГПК України, ПрАТ «Бі енд Ейч» у поданій касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа ставить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника. Також скаржник вказує, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Однак наведені скаржником у касаційній скарзі доводи щодо винятковості значення справи для скаржника, суспільного інтересу справи, а також відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України.

При цьому слід відзначити, що зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до власного трактування ГПК України та до власного викладення обставин справи стороною по справі та оцінки доказів, які вже були оцінені судом апеляційної інстанції. Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також вирішувати питання щодо достовірності доказів, додатково перевіряти докази, що виходить за межі повноважень Верховного Суду згідно з положеннями статті 300 ГПК України.

Не є явно обґрунтованими і твердження скаржника про наявність фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання стягнення компенсації за порушення авторського права.

Дана позиція Суду також узгоджується з судовою практикою, викладеною в ухвалах Верховного Суду у справах №№ 923/972/16, 910/14055/15, 908/657/17, 910/1523/17, 910/13759/16, 910/19010/15.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, участь скаржника у судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанцій та врахував межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №910/14098/15, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

З огляду на викладене клопотання скаржника, подані у цій справі, залишаються без розгляду.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись частиною п`ятою статті 12, статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Бі енд Ейч» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 у справі № 910/14098/15.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос