ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3868/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання Деньковичі А.Й.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Міхна Анатолія Миколайовича, м. Синельникове
до Фізичної особи-підприємця Матвієнка Артема Петровича, м. Харків
про стягнення 85564,00 грн.
за участю представників:

позивача Шипіла Д.О., ордер № 2577 від 01.10.2019 року;

відповідача Туліна Р.А., ордер № 1026888 від 28.05.2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Міхно Анатолій Миколайович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Матвієнка Артема Петровича, в якій просить суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з останнього збитки у розмірі 85564,00 грн. Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги вмотивовано втратою відповідачем майна за договором відповідального зберігання № 121115 від 08.06.2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3868/19 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.12.2019 року вирішено розгляд справи № 922/3868/19 здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 13.01.2020 року на 10:30 год.

У підготовчому засіданні 13.01.2020 року оголошено перерву до 03.02.2020 року 12:00 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.02.2020 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.02.2020 року на 12:00 год.

10.02.2020 року відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (вх.№ 3279).

У судовому засіданні 10.02.2020 року оголошено перерву до 18.02.2020 року 12:20 год.

21.02.2020 року відповідач подав відзив (вх.№ 4553), який досліджено судом та приєднано до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.02.2020 року здійснено повернення на стадію підготовчого провадження у справі № 922/3868/19, призначено у справі судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса, провадження у справі 922/3868/19 зупинено.

23.11.2020 року матеріали справи 922/3868/19 разом із висновком судового експерта надійшли на адресу господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.11.2020 року провадження у справі № 922/3868/19 поновлено, підготовче засідання призначено на 01.12.2020 року на 11:50.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.12.2020 року підготовче засідання відкладено на 08.12.2020 року на 11:00 год.

04.12.2020 року відповідач подав відзив (вх.№ 28399), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що фактично між сторонами існували правовідносини з комісії, а не зберігання. При цьому, відповідач вказує на перерахування на користь позивача грошових коштів у зв`язку з продажем спірного майна.

У судовому засіданні 08.12.2020 року оголошено перерву до 15.12.2020 року 12:20 год.

15.12.2020 року позивач подав відповідь на відзив (вх.№ 29297), в якому вказав на неналежність та недопустимість наданих відповідачем доказів. Крім того, позивач подав нові докази, а саме лист про повернення товару №0602 від 06.02.2017 року та докази його направлення на адресу відповідача.

Розглянувши подані позивачем нові докази, суд зазначає таке.

Вимогами частин 1, 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином, позивач мав подати до суду всі наявні у нього докази разом з поданням позовної заяви.

Статтею 2 ГПК України унормовано, що одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 4 статті 13 ГПК України зазначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 129 Конституції України закріплено принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому дотримання вимог процесуального закону є обов`язковим елементом для усіх учасників справи.

Відповідно до частини 1 ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, у вирішенні питань щодо прийняття нових доказів, поданих з пропуском процесуального строку, суд повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання цих доказів згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника, а суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

З поданої позивачем відповіді на відзив вбачається, що останній з заявою про поновлення пропущеного процесуального строку до суду не звертається та жодним чином не обґрунтовує неможливість подання цих доказів разом з позовною заявою.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 118 ГПК України).

Суд також враховує, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

У позовній заяві позивач зазначав про звернення до відповідача з вимогою про повернення майна 31.07.2019 року, а не 06.02.2017 року.

Таким чином, поданням нових доказів у справі, позивач фактично змінює підстави позову.

Отже, дослідивши матеріали справи №922/3868/19 та подані позивачем докази, суд дійшов висновку, що вони подані з порушенням строків встановлених ч.2 ст. 80 та ч. 2 ст. 164 ГПК України, а тому підлягають залишенню без розгляду.

Крім того, позивачем не було пред`явлено оригінали листа про повернення товару №0602 від 06.02.2017 року та доказів його відправлення на адресу відповідача.

У підготовчому засідання 15.12.2020 року представники сторін надали письмову згоду на розгляд справи по суті.

Відповідно до ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Оскільки у підготовчому судовому засіданні 15.12.2020 року вирішено питання, визначені у частині другій статті 182 ГПК України, враховуючи письмову згоду всіх учасників справи, суд вважає за можливе закрити підготовче провадження та розпочати розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні 15.12.2020 року підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.12.2020 року підтримав свій відзив, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані ними докази, суд установив такі обставини.

08 червня 2016 року між Фізичною особою - підприємцем Міхном Анатолієм Миколайовичем (позивач, поклажодавець) та Фізичною особою - підприємцем Матвієнком Артемом Петровичем (відповідач, зберігач) укладено договір відповідального зберігання №121115 (далі - Договір).

Згідно з пунктом 1.3. Договору поклажодавець передає майно зберігачу відповідно до акту приймання-передачі, який є невід`ємною частиною даного Договору, та підтверджує, що майно не закладено, не знаходиться під арештом і є власністю поклажодавця.

Майно зберігається, а також передається і приймається за адресою: 61038, м.Харків, вулиця Академіка Павлова, б.82, корпус Д-4, офіс 304А (п. 1.2. Договору).

На виконання умов Договору, відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №1 від 08.06.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль роликовий (без скла) 7 роликів HDG 007,1 шт.;

- Поверхня для смаження EG 833,1 шт.;

- Гриль контактний 2 постовий ребристий PG 882В, 1 шт.;

- Гриль контактний 1 постовий ребристий PG 881А, 1 шт.;

- Гриль роликовий (зі склом) 5 роликів HDG 005 G, 1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №2 від 08.06.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль контактний 1 постовий ребристий PG 881А, 1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №3 від 08.06.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Піч для піци ЕРО 91 А, 1 шт.;

- М`ясорубка НМ-12,1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №4 від 08.06.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль роликовий HDG 005 G (зі склом), 1 шт., вартістю 4 204,00 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №5 від 08.06.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Гриль роликовий (зі склом) 7 роликів HDG 007 G, 1 шт.

Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №160816 від 16.08.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:

- Блендер молочний MS-02,1 шт.;

- Шприц ковбасний вертикальний SFV-7,1 шт.

Загальна вартість переданого майна за актами приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, станом на час розгляду справи, відповідно до висновку судового експерта складає 85564,00 грн.

Відповідно до п. 2.1.3. Договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцю за першою його вимогою. У свою чергу, поклажодавець зобов`язаний попередити про це зберігача за 5 робочих днів. Доставка до складу поклажодавця здійснюється силами зберігача і за його рахунок.

31.07.2019 року позивачем на офіційну адресу відповідача та на адресу зберігання майна було направлено листи-вимоги поклажодавця про повернення майна за Договором.

Однак відправлені листи були повернуті позивачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

20.08.2019 року позивач виїхав за адресою місцезнаходження майна: - 61038, Харківська обл., місто Харків, вул. Академіка Павлова, буд. 82, корпус Д-4, офіс 304А, в результаті чого встановив відсутність відповідача та майна за зазначеною адресою, на підставі чого було складено односторонній акт про відсутність майна.

15.10.2019 року представником позивача було направлено власнику нежитлового приміщення ПАТ "Завод "Електромаш" адвокатський запит з метою отримання інформації щодо оренди відповідачем офісу 304А за адресою м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд.82 та здійснення відповідачем господарської діяльності за даною адресою.

04.11.2019 року від ліквідатора ПАТ "Завод "Електромаш" було отримано відповідь, в якій зазначалось, що ФО-П Матвієнко Артем Петрович (РНОКПП НОМЕР_1 ) не орендує та не здійснює господарську діяльність за адресою: 61038, м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд.82, корпус Д-4, офіс 304А.

Позивач зазначає, що станом на час розгляду справи, відповідачем передане на зберігання майно не повернуто.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина 1 статті 938 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (частина 1 статті 950 ЦК України).

Частиною 3 ст. 950 ЦК України зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Частиною 1 ст. 949 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Виходячи із аналізу норм статей 948, 949 ЦК України, обов`язок зберігача повернути поклажодавцеві річ кореспондується із обов`язком поклажодавця забрати річ після закінчення строку зберігання.

За умовами Договору (розділ 7), він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до "31" грудня 2016 року. У випадку, якщо жодна зі сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 2016 рік до його закінчення, цей Договір вважається пролонгованим на строк до наступного року.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів існування наміру сторін розірвати Договір до його закінчення в 2016 році, він вважається судом пролонгованим по 31.12.2017 року.

З урахуванням вказаних вище положень Договору, останній 01.01.2018 року припинив свою дію, отже у відповідача припинився обов`язок щодо збереження майна та на підставі ст.948 ЦК України позивачем повинен був забрати майно від зберігача.

Поряд з цим, суд установив, що після спливу строку дії Договору позивач не цікавився майном до 31.07.2019 року, тобто більше ніж півтора року, та не вчиняв дії щодо його повернення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Пунктом 2.1.2. Договору передбачено обов`язок відповідача нести відповідальність за втрату або пошкодження майна поклажодавця, яке знаходиться у нього, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту отримання майна від поклажодавця до закінчення терміну його зберігання.

Виходячи з умов Договору можна дійти висновку, що строк зберігання товару відповідає строку дії договору та закінчився 01.01.2018 року.

Таким чином, після закінчення терміну зберігання майна, тобто з 01.01.2018 року, відповідач не несе відповідальності за втрату або пошкодження майна позивача.

З урахуванням встановлення закінчення строку дії Договору, суд відхиляє аргументи позивача, що всупереч умовам Договору відповідачем не забезпечено зберігання товару, оскільки такі зобов`язання відповідача припинилися із закінченням строку дії Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата збитків.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст. ст. 224, 225 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, суд дійшов висновку про те, що в даному випадку відсутній елемент складу господарського правопорушення у вигляді протиправної поведінки шляхом незабезпечення схоронності майна, адже зобов`язання зберігача за Договором припинились після 31.12.2017 року.

Крім того, матеріали справи містять докази сплати відповідачем на користь позивача грошових коштів у сумі 73332,90 грн.

Відповідач зазначає, що він починаючи з 2016 року виступав у якості дилера та за дорученням позивача здійснював реалізацію продукції кінцевому споживачу, а договір, укладений між сторонами, фактично був договором комісії.

У свою чергу, позивач зазначає, що надані платіжні доручення свідчать про існування між сторонами інших правовідносин, які не стосуються предмету розгляду даної справи.

Водночас відповідачем надано електронну переписку, предметом якої було передане позивачем майно. Листування відбувалось між особистою електронною скринькою відповідача та електронною скринькою компанії "Оскар", зв`язок якої із позивачем підтверджується інформацією, що міститься у вільному доступі на сайті системи Clarity Project (https://clarity-project.info), база даних якої відображає інформацію з Prozorro та ЄДР.

Зі змісту вказаної переписки, яка велася у період з 01.10.2016 року по 07.02.2017 року, вбачається, що майно, що було передане відповідачеві, підлягало продажу останнім, за узгодженою сторонами ціною, із наступним переведенням грошових коштів за продане майно позивачеві, з урахуванням плати за здійснення такого продажу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Суд наголошує, що позивачем жодних доказів в підтвердження існування між сторонами господарських правовідносин поза межами правовідносин, які виникли на підставі Договору, не надано. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що надані відповідачем докази на підтвердження тієї обставини, що перерахування грошових коштів в сумі 73332,90 грн., здійснювалось відповідачем після реалізації майна, переданого за Договором, є більш вірогідними, ніж докази, надані позивачем на спростування цих обставин.

Отже, позивачем також не доведено такий елемент складу господарського правопорушення, як розмір завданої шкоди.

За таких підстав, вимоги позивача позбавлені фактичного та правового обґрунтування, є такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв`язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ч.1 ст. 74 ГПК України.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст.ст. 6, 11, 22, 525, 530, 626, 936, 938, 942, 948, 949, 950 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224,225 Господарського кодексу України, керуючись статями 2, 13, 73-74, 76-80, 129, 164, 232-233, 237-238, 240-241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили, відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду в установленому законом порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24.12.2020 року.

Суддя О.В. Смірнова