Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/682/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Незнамова Т.О., довіреність №14-355 від 10.10.2019;

від відповідача: Остапчук В.О., ордер серії ЖТ №072656 від 02.01.2020;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м.Київ)

до Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради (м.Житомир)

про стягнення 1235871,08грн

з перервою в судовому засіданні з 08.12.20 до 22.12.20 згідно із ст.216 ГПК України.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради 1235871,08грн заборгованості, з яких: 806897,03грн пені, 169718,85грн 3% річних та 259255,20грн інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору №5121/1718-БО-10 постачання природного газу від 12.09.17 в частині оплати природного газу, отриманого в період з жовтня 2017 по квітень 2018 року.

Ухвалою господарського суду від 22.06.20 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.07.20.

У відзиві на позовну заяву та клопотанні від 08.07.2020 №1668/6 відповідач, посилаючись на те, що підприємство не є кінцевим споживачем природного газу, знаходиться у скрутному матеріальному становищі, має значну дебіторську заборгованість, на момент звернення позивача з позовом до суду сума основного боргу відповідачем була погашена, враховуючи відсутність факту нанесення збитків позивачу, просить суд зменшити розмір пені на 90% (а.с.56-58).

У відповіді на відзив позивач заперечив проти клопотання про зменшення розміру пені (а.с.106-111).

В письмовому поясненні поз вач звернув увагу суду на постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 та вказав, що спеціальний режим проведення розрахунків не обмежує контрагентів у можливості виконати грошове зобов`язання іншим способом; не змінює строків здійснення розрахунків; не виключає відповідальності, передбаченої умовами таких договорів. До пояснень додано копію постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19 (а.с.130-131).

Відповідач в наданому суду письмовому поясненні зазначив, що нарахування та стягнення з відповідача 169718,85грн 3% річних та 259255,20грн інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з відповідача 806897,03грн пені у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання (а.с.164-165).

Ухвалою суду від 09.11.20 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/682/20 до судового розгляду по суті на 08.12.20.

В судовому засіданні 08.12.20 оголошено перерву до 22.12.20 згідно із ст.216 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні 22.12.20 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

12.09.17 Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та Комунальним підприємством "Житомиртеплокомуненерго" (відповідач, споживач) укладено договір № 5121/1718-БО-10 постачання природного газу (а.с.13-22), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.

За умовами п.1.2. договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Умовами п.6.1 договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 95559920,94грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.17, від 30.11.17, від 31.12.17, від 31.01.18, від 28.02.18, від 31.03.18, від 30.04.18 (а.с. 25-31).

Відповідач свої зобов`язання за договором в частині оплати вартості отриманого природного газу виконував несвоєчасно, з порушенням строку, передбаченого п. 6.1 договору, що підтверджується даними бухгалтерського обліку позивача, а саме "Операции по Договор "5121/1718- БО-10" Предприятие "Житомиртеплокомуненерго КП ЖМР" с 01-09-2016 по 31-05-2019" (а.с.33-38).

Пунктом 8.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

За умовами п. 10.3 договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 (п`ять) років.

У зв`язку з неналежним та несвоєчасним виконанням зобов`язань згідно договору постачання природного газу № 5121/1718-БО-10 від 12.09.17, позивач на підставі п.8.2 договору нарахував до стягнення з відповідача 806897,03грн пені.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 259255,20грн інфляційних та 169718,85грн 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та всі обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору постачання природного газу №5121/1718-БО -10 від 12.09.2017, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно із ч.ч.1-3 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193 ГК України, згідно якої суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, судом встановлено факт належного виконання зобов`язань з боку позивача щодо поставки природного газу відповідачу у жовтні 2017 року - квітні 2018 року на загальну суму 95559920,94грн.

Натомість, відповідач свої зобов`язання щодо оплати отриманого товару виконав з порушенням умов, встановлених п. 6.1 договору, що підтверджується матеріалами справи.

Умовами п.8.2 договору сторони визначили відповідальність відповідача за невиконання умов пункту 6.1 договору у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу,

Згідно норм ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, порушення відповідачем строків оплати за отриманий від позивача природний газ, є порушенням зобов`язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплату неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається з розрахунку (а.с. 40-46) , за несвоєчасно проведені розрахунки за отриманий природний газ, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в загальному розмірі 806897,03грн, яка нарахована за зобов`язаннями жовтня 2017 року - квітня 2018 року періодами на суми прострочених зобов`язань, що мали місце у визначеному періоді.

Перевіривши правильність нарахування пені, суд встановив, що розрахунок пені здійснено в межах шестимісячного строку для нарахування штрафних санкцій, передбаченого ст. 232 ГК України, в межах строків позовної давності, погодженої сторонами в п.10.3 договору, є обґрунтованим та арифметично правильним.

Отже, вимога про стягнення з відповідача пені є такою, що заявлена відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 169718,85грн 3% річних та 259255,20грн інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Приписами статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача (а.с.40-46) 3% річних нараховано позивачем, починаючи з 28.11.17 по 10.12.18 на суму простроченого зобов`язання, що існувала у відповідному періоді, яка в загальному розмірі склала 169718,85грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд встановив, що розрахунок є обґрунтованим та арифметично вірним.

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 169718,85грн.

В частині вимог про стягнення з відповідача 259255,20грн інфляційних (а.с.40-46), суд встановив, що нарахування позивачем здійснено:

- за зобов`язаннями березня 2018 року за період з травня 2018 по листопад 2018 року на суму простроченого зобов`язання, що існувала у відповідному місяці;

- за зобов`язаннями квітня 2018 року за період з червня 2018 по листопад 2018 року.

За розрахунком позивача загальна сума інфляційних нарахувань склала 259255,20грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань, суд встановив, що розрахунок є обґрунтованим та арифметично вірним.

Отже вимога в частині стягнення з відповідача інфляційних заявлена у відповідності до норм чинного законодавства та підлягає задоволенню в розмірі 259255,20грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені на 90 % від заявленої позивачем до стягнення, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 26.03.2019 у справі № 913/284/18,від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19.

Клопотання про зменшення пені обґрунтовано тим, що КП "Житомиртеплокомуненерго" ЖМР є підприємством комунальної форми власності та не є кінцевим споживачем природного газу. Відповідач є теплопостачальною організацією, яка виробляє теплову енергію для потреб споживачів, в даному випадку для бюджетних установ та організацій, а також інших споживачів та є збитковим, про що свідчить звіт про фінансовий стан. Також, відповідач просить врахувати складне матеріальне становище підприємства, при цьому порушення зобов`язання перед АТ "НАК"Нафтогаз" не завдало останньому збитків, оскільки позивач в свою чергу не надав доказів, що внаслідок невчасних розрахунків КП "ЖТКЕ" позивач поніс збитки або ця обставина вплинула на його фінансовий стан.

Дослідивши доводи відповідача та обставини справи, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, а також враховуючи наступні обставини та факти, а саме: ступінь виконання відповідачем грошових зобов`язань (відповідач заборгованість перед позивачем за спожитий газ погасив у повному обсязі, що підтверджується наявними у матеріалах доказами); майновий стан сторін; відсутність доказів погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності або ж понесених позивачем збитків в результаті прострочення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором; відсутність в діях відповідача прямого умислу у порушенні зобов`язання та обставин того, що відповідач не є кінцевим споживачем газу, а купує його для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями; при цьому здійснення оплати поставленого позивачем газу залежить від розрахунків з відповідачем за спожиту теплову енергію; стягнення пені та передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань не є основним доходом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" і не може впливати на його господарську діяльність; пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних (у розмірі 169718,85грн) та інфляційних втрат (у розмірі 259255,20грн); необхідність реального виконання судового рішення, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%, що становить 403448,52грн. У стягненні решти заявленої пені на суму 4034487,51грн суд відмовляє.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.09.20 у справі №909/1240/19 (909/1076/19).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 832422,57грн з яких: 403448,52грн пені; 169718,85грн 3% річних; 259255,20грн інфляційних. В позові відмовити в частині стягнення 403448,51грн пені.

Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру (п.2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Таким чином, витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 18538,00грн, суд у відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради (10014, м.Житомир, вул. Київська,48, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,6, )

- 403448,52грн пені;

- 169718,85грн 3% річних;

- 259255,20грн інфляційних;

- 18538,00грн судового збору.

3. Відмовити в позові в частині стягнення 403448,51грн пені.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 28.12.20

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- в справу;

2,3-с торонам (рек. з повід)