ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2020 р. м.Київ Справа№ 910/3527/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Дикунської С.Я.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.12.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.09.2020 (повний текст складено 21.09.2020)

у справі №910/3527/20 (суддя - Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шполянська кондитерська фабрика"

до Фонду державного майна України

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ ласощів"

про визнання договору укладеним, визнання незаконним і скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шполянська кондитерська фабрика" (далі - ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України (далі - Фонд) від 31.01.2020 № 176 "Про призупинення дії наказу Фонду державного майна України від 10.10 2019 № 1009" та визнання укладеним між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу державної частки розміром 40,000 % статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Світ ласощів" (далі - ТОВ "Світ ласощів") за ціною 14 903 900 грн. у запропонованій позивачем редакції.

В обґрунтування позвних вимог позивач посилався на те, що відповідно до наказу Фонду від 06.06 2019 № 546 було прийнято рішення про приватизацію державної частки розміром 40 % статутного капіталу ТОВ "Світ ласощів" шляхом викупу згідно з положеннями статті 16 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (далі - Закон). Позивач як учасник ТОВ "Світ ласощів" листом від 16.09.2019 № 47 повідомив відповідача про намір використати своє переважне право на викуп вказаної частки на умовах, запропонованих Фондом у листі від 06.09.2019. У зв`язку з цим відповідач наказом від 10.10.2019 № 1009 визнав право позивача на викуп державної частки у статутному капіталі ТОВ "Світ ласощів" і зобов`язався укласти з ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика" договір купівлі-продажу зазначеної частки за ціною 14 903 900 грн. Однак своїм наказом від 31.01.2020 № 176 Фонд призупинив дію даного наказу, що призвело до фактичного зупинення приватизації. Враховуючи те, що врегульований законодавством порядок приватизації державного і комунального майна не передбачає можливості її зупинення, а також з огляду на те, що відповідач протиправно ухилився від укладення з позивачем вказаного договору в установлений місячний строк, останній, посилаючись на статті 10, 12 та 16 Закону України «Про приватизацію державного та коммунального майна», статтю 20 Закону України "Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю", просив визнати незаконним та скасувати наказ Фонду від 31.01.2020 № 176, а також визнати укладеним між сторонами спірний договір у запропонованій позивачем редакції.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач в обгрунтування заперечень проти позову посилався на те, що права позивача не були порушені, оскільки наказ від 10.10.2019 № 1009 не скасовано, а лише призупинено його дію на час додаткового вивчення обставин щодо зменшення статутного капіталу ТОВ "Світ ласощів". Окрім того, відповідач зазначив, що він не ухилявся і не відмовлявся від підписання договору купівлі-продажу спірної частки, а також сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього договору.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Шполянська кондитерська фабрика" - задоволено:

- вирішено визнати незаконним та скасувати наказ Фонду державного майна України від 31.01.2020 №176 "Про призупинення дії наказу Фонду державного майна України від 10.10.2019 № 1009".

- вирішено визнати укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю "Шполянська кондитерська фабрика" та Фондом державного майна України договір купівлі-продажу частки держави у розмірі 40% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Світ ласощів", у редакції наданій позивачем у справі, і яка наведена у резолютивній частині рішення.

Рішення суду першої істанції мотивано тим, що Фондом не було у встановленому законом порядку доведено належними, достатніми і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика", у зв`язку з чим наказ Фонду державного майна України від 31.01.2020 № 176 "Про призупинення дії наказу Фонду державного майна України від 10.10.2019 № 1009" - є незаконнми та підлягає скасуванню. При цьому, сторонами у встановлений законодавством строк не було укладено договору купівлі-продажу спірної частки, але позивачем було направлено Фонду примірники вказаної угоди, які містили всі умови, які були до цього запропоновані самим відповідачем, і Фонд, у свою чергу, не надав жодних обґрунтованих зауважень чи заперечень щодо змісту направленого йому договору, а тому відповідно до частин 2, 4 статті 181 Господарського кодексу України, договір є укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю "Шполянська кондитерська фабрика" та Фондом державного майна України договір купівлі-продажу частки держави у розмірі 40 % статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Світ ласощів", у викладеній у рішенні суду редакції, який містить умови щодо предмету та ціни, які повністю відповідають умовам, запропонованим відповідачем у листі від 06.09 2019 № 10-20-16121.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач (Фонд державного майна України) 15.10.2020 (згідно інформації відділення поштового зв`язку АТ "Укрпошта" на конверті у якому надійшла апеляційна скарга) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20 повністю, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Шполянська кондитерська фабрика" - відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення помилково не було враховано, що права ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика" не були порушені Фондом, оскільки оспорюваний наказ від 10.10.2019 № 1009 не було скасовано, а лише призупинено на час додаткового вивчення обставин щодо зменшення статутного капіталу товариства. Крім того, посилання позивача на ухилення Фонду від укладення договору купівлі - продажу є такими, що не відповідають дійсності, оскільки Фонд не скасовував означений наказ та не відмовлявся від підписання договору купівлі - продажу. Також, сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а сама по собі вказівка на відсутність в приватизаційному законодавстві механізму зупинення процедури приватизації - не заслуговує на увагу, оскільки ситуація, яка склалася між сторонами - не врегульована чітко, оскільки Закон України «Про приватизацію державного та комунального майна» не передбачає урегульованого порядку дій у разі зміни вартості об`єкта приватизації, процедура приватизації якого вже розпочалась.

Також, скаржник наголошував, що суд застосовуючи абз. 2 ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» , якими передбачено, що у разі ухилення продавця від укладення договору купівлі - продажу, покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі - продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах, не врахував, що частка належить державі в особі Фонду державного майна України. А тому, Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» потрібно застосовувати з урахуванням положень Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна».

Крім того, скаржник наголошував, що:

- договір, укладений за рішенням суду, не відповідає ч. 2 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», зокрема. відсутністю обов`язків щодо технічного переозброєння, модернізації виробництва (сума інвестицій) та енергомодернізації об`єкта; забезпечення соціальних гарантій працівникам згідно з вимогами трудового законодавства;

- укладення договору є неможливим внаслідок невиконанням покупцем вимог, передбачених ст. 20 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», зокрема щодо отримання від Антимонопольного комітету України дозволу на концентрацію.

Короткий зміст заперечень проти апеляційної скарги

02.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Шполянська кондитерська фабрика" засобами поштового зв`язку подано відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач наголошував, що при вирішенні спору судом першої інстанції обгрунтовано враховано, що позивачу належить право на переважний викуп частки статутного капіталу третьої особи. При цьому, відповідач наказом від 10.10.2019 № 1009 визнав переважне право позивача на викуп і погодився на укладення з позивачем договору купівлі - продажу частки 40% статутного капіталу ТОВ «Світ ласощів» шляхом викупу за ціною 14 903 900,00 грн. Отже, відповідач в процесі приватизації частки був зобов`язаний забезпечити позивачу право викупу частки іншого учасника товариства шляхом укладення відповідного договору на виконання вимог Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Позивач наголошував, що:

- між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: предмету договору - частка в статутному капіталі ТОВ «Світ ласощів» - 40%, вартість - 14 903 900,00 грн., строк укладення договору визначено ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»;

- розпочату приватизаційну процедуру може бути лише завершено або припинено, законом не передбачена можливість її призупинення;

- відсутність чіткого регулювання спірної ситуації на законодавчому рівні не надає відповідачу можливості діяти на власний розсуд, оскільки це суперечитиме ст. 19 Конституції України, а також дії по призупиненню визначеної законом процедури суперечать ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна»;

- наведені у ч. 2 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» не є обов`язковими, але можуть бути включені в умови викупу; умови викупу позивачем частки викладені у листі № 10-20-16121 від 06.09.2019, наказі від 10.10.2019 № 1009;

- умови договору викупу відповідають Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна»;

- юридичний факт, за умови якого необхідним є отримання від Антимонопольного комітету України дозволу на концентрацію - відсутній, оскільки позивачу в статутному капіталі належить 60%, і за наслідками процедури приватизації не відбувається досягнення чи перевищення 25 або 50 відсотків голосів у вищому органі управління відповідного суб`єкт господарювання.

07.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сві ласощів" засобами поштового зв`язку подано відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. 263 Господарського процесуального кодексу України. У відзиві на апеляційну скаргу третя особа просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Третя особа, окрім тих доводів, на які посилався і позивач, посилалась зокрема на те, що оскільки позивач у відповідь на лист відповідача від 06.09.2019 № 10-20-16121 щодо повідомлення (пропозицію) про приватизацію державної частки, листом від 16.09.2019 № 47 надав відповідачу свою згоду на викуп частки, а тому протягом місяця з моменту отримання згоди відповідач повинен був укласти з позивачем договір купівлі - продажу спірної частки на запропонованих відповідачем умовах. Тобто, позивач (покупець) акцептував запропоновану відповідачем (продавцем) оферту щодо укладення договору купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Світ ласощів» на запропонованих продавцем умовах, які в свою чергу, місять істотні умови договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Фонду державного майна України передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2020 апеляційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали, для усунення недоліків.

09.11.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої скаржником долучено платіжне доручення № 76 від 19.10.2020 про сплату судового збору в розмірі 6306,00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2020, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. на лікарняному, і з метою вирішення питання щодо апеляційної скарги, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 поновлено Фонду державного майна України пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20, відкрито апеляційне провадження у справі №910/3527/20 за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020, встановлено учасникам справи строк на подання заяв, клопотань, відзивів, розгляд справи призначено на 10.12.2020.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 10.12.2020 з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Представник скаржника (відповідача) в судовому засіданні 10.12.2020 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20 - скасувати та за наслідками апеляційного розгляду справи постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники відповідача та третьої особи - ТОВ «Світ ласощів» в судовому засіданні 10.12.2020 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20 залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням доводів, наведених у відзивах на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Відповідно до наказу Фонду від 25.03.2019 № 298 ТОВ "Світ ласощів" було внесене до переліку державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності, що підлягають приватизації в 2019 році (додаток 1 до наказу Фонду від 27.12.2018 № 1637 (зі змінами)). Аналогічні положення містить наказ відповідача від 28.05.2019 № 507.

06.06.2019 наказом Фонду № 546 прийнято рішення про приватизацію державної частки розміром 40 % статутного капіталу ТОВ "Світ ласощів".

Листом від 06.09.2019 № 10-20-16121 відповідач повідомив ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика" про продаж вищезазначеної частки, вартість якої станом на 30.06.2019 становила 14 903 900,00 грн. без ПДВ, а також запропонував останньому протягом місяця з дати отримання даного листа повідомити Фонд про намір використати своє переважне право на викуп цієї частки на запропонованих останнім умовах.

У відповідь на зазначений лист, позивач листом від 16.09.2019 № 10/134-11 повідомив Фонд про намір викупити спірну частку.

Наказом Фонду від 10.10.2019 № 1009 було, зокрема, визначено спосіб приватизації державної частки розміром 40 % у статутному капіталі ТОВ "Світ ласощів" - шляхом викупу, встановлено ціну продажу - 14 903 900,00 грн. та погоджено укладення з ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика" договору купівлі-продажу даної частки.

24.12.2019 позивач надіслав на адресу Фонду лист вих. № 78, в якому зазначив про неприпустимість подальшого зволікання з укладенням вищезазначеного договору, оскільки такі дії порушують вимоги законодавства, якими встановлено строк для укладення таких договорів. До вказаного листа позивач долучив три примірники договору купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації - державної частки у статутному капіталі ТОВ "Світ ласощів" розміром 40 %, підписані уповноваженим представником ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика".

Матеріали справи не містять відомостей про надання відповідачем відповіді на лист позивача № 78 від 24.12.2019.

Наказом від 31.01.2020 № 176 Фонд призупинив дію власного наказу від 10.10.2019 № 1009 про приватизацію спірної частки шляхом викупу.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, листом від 16.09.2016 ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика", як учасник ТОВ "Світ ласощів", повідомило Фонд про намір використати своє переважне право купівлі державної частки у розмірі 40 % статутного капіталу ТОВ "Світ ласощів".

Незважаючи на отримання відповідачем даного листа та встановлення останнім у своєму наказі від 10.10.2019 № 1009 ціни продажу спірної частки і погодження укладення з позивачем договору купівлі-продажу цієї частки, вказаний договір у строки, передбачені вищезазначеними законодавчими нормами, - укладено між позивачем та відповідачем не було.

У зв`язку з цим, ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика" надіслало Фонду для підписання три примірники договору купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації - державної частки у статутному капіталі ТОВ "Світ ласощів" розміром 40 %, підписані уповноваженим представником ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика", які містили, зокрема, умови про предмет і ціну договору, що були запропоновані Фондом.

Відповідач відповідні примірники договору отримав, однак їх не підписав, жодних заперечень чи зауважень позивачу - не надсилав. Вказана обставина учасниками спору не заперечувалось.

Наказом від 31.01.2020 № 176 Фонд призупинив дію власного наказу від 10.10.2019 № 1009, чим фактично зупинив процедуру приватизації позивачем частки розміром 40,000 % статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Світ ласощів".

Позивач наголошував на тому, що врегульований законодавством порядок приватизації державного і комунального майна не передбачає можливості її зупинення, а також з огляду на те, що відповідач протиправно ухилився від укладення з позивачем вказаного договору в установлений місячний строк, останній, посилаючись на статті 10, 12 та 16 Закону України «Про приватизацію державного та коммунального майна», статтю 20 Закону України "Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю", просив визнати незаконним та скасувати наказ Фонду від 31.01.2020 № 176, а також визнати укладеним між сторонами спірний договір у запропонованій позивачем редакції.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, регулюються Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

.Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (в редакції, чинній на момент спірних правоідносин), Фонд, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим становлять єдину систему державних органів приватизації. Державні органи приватизації здійснюють державну політику у сфері приватизації та діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших актів законодавства.

За умовами частини 2 статті 7 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", державні органи приватизації у межах своєї компетенції здійснюють, зокрема, такі повноваження: затверджують переліки об`єктів, що підлягають приватизації; класифікують об`єкти приватизації відповідно до цього Закону; приймають рішення про приватизацію об`єктів державної власності у випадках, установлених законодавством.

Порядок приватизації державного і комунального майна визначений у частині 1 статті 10 Закону "Про приватизацію державного і комунального майна", яким в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин було передбачено, що порядок приватизації державного і комунального майна передбачає:

формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації;

опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України, на офіційних сайтах місцевих рад та в електронній торговій системі;

прийняття рішення про приватизацію;

прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності;

опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта та у випадках, передбачених цим Законом, інформації про вивчення попиту для визначення стартової ціни;

проведення інвентаризації та оцінки відповідно до законодавства;

проведення у випадках, передбачених законом, аудиту, екологічного аудиту об`єкта приватизації;

перетворення державного або комунального підприємства в господарське товариство у процесі приватизації у випадках, передбачених цим Законом;

затвердження плану розміщення акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації, у випадках, передбачених цим Законом, та його виконання;

затвердження у випадках, передбачених цим Законом, умов продажу об`єктів приватизації, розроблених аукціонною комісією;

опублікування інформації про умови продажу, в тому числі стартову ціну об`єкта приватизації;

проведення аукціону, укладення договору купівлі-продажу;

укладення договору купівлі-продажу в разі приватизації об`єкта шляхом викупу;

опублікування інформації про результати приватизації;

прийняття рішення про завершення приватизації.

Приватизація об`єкта вважається завершеною з моменту його продажу та переходу до покупця права власності або завершення розміщення всіх акцій, передбачених до продажу планом розміщення акцій, і оформлюється наказом відповідного органу приватизації.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що встанвлений Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" порядок приватизації не передбачає прийняття органом приватизації рішення про її призупинення.

У частині 6 статті 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" наведено перелік випадків припинення приватизації, а саме: включення об`єкта приватизації до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації; виключення об`єкта великої приватизації з переліку об`єктів, що підлягають приватизації; ухвалення місцевою радою рішення про скасування попереднього рішення про приватизацію відповідного об`єкта комунальної власності.

Також, згідно з частиною 2 статті 7 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", державним органам приватизації також не надано повноважень приймати рішення про призупинення приватизації, з огляду на що суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутність чіткого регулювання спірної ситуації на законодавчому рівні не надає відповідачу можливості діяти на власний розсуд, оскільки це суперечитиме ст. 19 Конституції України, а також дії по призупиненню визначеної законом процедури суперечать ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна».

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про т, що приватизація, яку було розпочато за відповідним рішенням державного органу приватизації, не може бути призупинена за ініціативою такого органу.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених частиною 2 цієї статті, є визнання незаконними рішення органу державної влади.

За умовами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", викуп акцій (часток), що належать державі або територіальній громаді у статутних капіталах господарських товариств, інших господарських організацій та підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності, здійснюється відповідно до законодавства та з урахуванням установчих документів таких товариств і законодавства держав реєстрації таких товариств (організацій, підприємств).

Відповідно до частини 1 ст. 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі.

Пунктом 6.2 статуту ТОВ "Світ ласощів", затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства, оформленим протоколом № 2 від 3 травня 2017 року, передбачено, що учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток.

За умовами частини 4 ст. 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", якщо учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, отримав від іншого учасника письмову заяву про намір скористатися своїм переважним правом, такі учасники зобов`язані протягом одного місяця укласти договір купівлі-продажу пропонованої до продажу частки (частини частки).

Враховуючи те, що наказ Фонду від 31.01.2020 № 176 "Про призупинення дії наказу Фонду державного майна України від 10.10 2019 № 1009" суперечить нормам чинного законодавства, зокрема, статтям 7 і 10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", а також порушує права позивача - ТОВ "Шполянська кондитерська фабрика", як учасника ТОВ "Світ ласощів", який реалізовував своє переважне право на придбання спірної частки, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є законними та підлягають задоволенню.

Доводи скаржника про те, що оскаржуваним наказом не було порушено прав позивача. - обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 20 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", у разі ухилення продавця від укладення договору купівлі-продажу покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах.

З урахуванням зазначеного, позивач, користуючись своїм правом, закріпленим у вищенаведених законодавчих нормах, звернувся з позовом, в якому просив визнати укладеним між ним та Фондом договір купівлі-продажу державної частки у статутному капіталі ТОВ "Світ ласощів" у розмірі 40 % у редакції, яка містить істотні умови, запропоновані відповідачем.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 статті 641 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частин 2, 4 статті 181 Господарського кодексу України, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, зі змісту договору купівлі-продажу спірної частки у статутному капіталі ТОВ "Світ ласощів", примірники якого позивач надсилав Фонду для підписання, вбачається, що останній містить істотні умови господарського договору щодо предмету та ціни, які повністю відповідають умовам, запропонованим відповідачем у листі від 6 вересня 2019 року № 10-20-16121.

При цьому, оцінюючи наявні у справі докази в сукупності, та перевіривши обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в силу приписів ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України, між сторонами спору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: предмету договору - частка в статутному капіталі ТОВ «Світ ласощів» - 40%, вартість - 14 903 900,00 грн., а строк укладення договору визначено ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». У зв`язку з наведеними доводи скаржника стосовно того, що сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору - є недоведеними та спростовуються наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, законодавством не встановлено типової форми для даного виду договорів, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що Фонд у встановленому законом порядку надсилав та/або висловлював у визначений спосіб позивачу будь-які заперечення чи зауваження щодо надісланих йому позивачем примірників угоди.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції застосовуючи абз. 2 ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», якими передбачено, що у разі ухилення продавця від укладення договору купівлі - продажу, покупець має право звернутися до суду із позовом про визнання договору купівлі - продажу частки (її частини) укладеним на запропонованих продавцем умовах, не врахував, що частка належить державі в особі Фонду державного майна України - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в контексті спірних правовідносин держава в особі Фонду державного майна України виступає як учасник господарського товариства, наділений певними правами, обумовленими, зокрема, ст. 116 Цивільного кодексу України, якими наділений і інший учасник товариства. Таким чином, між учасниками спору виникли і існують господарські правовідносини участі у товаристві та реалізації певних прав учасника, якими наділені як позивач, так і відповідач.

Таким чином, посилання скаржника, що частка належить державі в особі Фонду державного майна України, є виключно підставою для дотримання відповідачем вимог Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" при її реалізації, а позивач, як особа, яка не наділена владними повноваженнями, має право захищати свої права шляхом застосування законодавчо визначеного інструменту як способу захисту, обумовленого абз. 2 ч. 4 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторонами у встановлений законодавством строк не було укладено договору купівлі-продажу спірної частки, при цьому позивачем було направлено Фонду примірники вказаної угоди, які містили всі умови, які були до цього запропоновані самим відповідачем, і Фонд, у свою чергу, не надав жодних обґрунтованих зауважень чи заперечень щодо змісту направленого йому договору, а тому вимоги позивача визнання укладеним між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу державної частки розміром 40,000 % статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Світ ласощів" за ціною 14 903 900 грн. у запропонованій позивачем редакції - є законними, обугрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи скаржника в обгрунтування підстав скасування оскаржуваного рішення про те, що договір, укладений за рішенням суду, не відповідає ч. 2 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», зокрема, відсутністю обов`язків щодо технічного переозброєння, модернізації виробництва (сума інвестицій) та енергомодернізації об`єкта; забезпечення соціальних гарантій працівникам згідно з вимогами трудового законодавства - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки наведені у ч. 2 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» не є обов`язковими, але можуть бути включені в умови викупу. При цьому, як встановлено вище, умови викупу позивачем частки викладені у листі № 10-20-16121 від 06.09.2019, наказі від 10.10.2019 № 1009.

Також, доводи скаржника про те, що укладення договору є неможливим внаслідок невиконанням покупцем вимог, передбачених ст. 20 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна», зокрема щодо отримання від Антимонопольного комітету України дозволу на концентрацію - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, оскільки юридичний факт, за умови якого необхідним є отримання від Антимонопольного комітету України дозволу на концентрацію - відсутній, адже позивачу в статутному капіталі належить 60%, і за наслідками процедури приватизації не відбувається досягнення чи перевищення 25 або 50 відсотків голосів у вищому органі управління відповідного суб`єкта господарювання.

Крім того, суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи скаржника стосовно відсутності порушених прав позивача, в контексті способу обраного позивачем способу захисту, вважає за необхідне врахувати і його ефективність, що також наголошується і у статті 13 Конвенції прав людини та основоположних свобод.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

В аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Таким чином, ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту поновлення порушеного права позивача.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Здійснюючи судовий розгляд даної справи, апеляційний господарський суд установив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (шляхом визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України від 31.01.2020 № 176 "Про призупинення дії наказу Фонду державного майна України від 10.10 2019 № 1009" та визнання укладеним між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу державної частки розміром 40,000 % статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Світ ласощів" за ціною 14 903 900 грн. у запропонованій позивачем редакції), призводить у спірних правовідносинах до реального захисту та відновлення порушених прав позивача у такий спосіб. При цьому, визначення судом правової природи спірних правовідносин, як і їх кваліфікація та застосування норми права, яка регулює відповідні відносини - є повноваженнями суду, які реалізуються з метою дотримання засад господарського судочинства, закріплених у ст. 2 ГПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачем спосіб захисту - є ефективним з огляду на вимоги наведених вище положень Цивільного кодексу України та Конвенції з прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу до згаданої Конвенції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у зв`язку з чим судом першої інстанції обгрунтовано ухвалено рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Крім того, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 дія оскаржуваного рішення була зупинена в силу приписів ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, і за наслідками апеляційного розгляду рішення залишено без змін, а тому дія рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20 підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20 - залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/3527/20.

4. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Фондом державного майна України.

5. Матеріали справи №910/3527/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано: 23.12.2020.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.Я. Дикунська

О.В. Тищенко