УХВАЛА

16 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 906/977/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Жукова С.В., Огородніка К.М.,

за участю секретаря судового засідання Громак В.О.

за участю представників: АТ "Укртрансгаз" - адвоката Оніщука В.М., АТ "НАК "Нафтогаз України" - адвоката Литвина П.В., КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради - Приведьона В.М., АТ "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" - адвоката Вознюка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020

та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 2 171 558,20 грн.

та касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020

та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020

у справі № 906/977/19

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Комунального підприємства "Озерне" Новогуйвинської селищної ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз";

2) Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про повернення в натурі безпідставно набутого природного газу в обсязі 324 960 тис. куб. м. та стягнення 2 171 558,20 грн.-

ВСТАНОВИВ:

АТ "Укртрансгаз" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про зобов`язання КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради повернути в натурі безпідставно набуте майно - природний газ в обсязі 324,960 тис.куб. метрів та стягнення з КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради на користь АТ "Укртрансгаз" 2 171 558 грн 20 коп., що є вартістю безпідставно набутого майна.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 28.11.2019 було залучено до складу учасників справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача: АТ "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" та АТ "НАК "Нафтогаз України"

Рішенням господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі №906/977/19 (суддя Машевська О.П.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 (колегія суддів: Василишин А.Р. - головуючий, Бучинська Г.Б., Філіпова Т.Л.) рішення господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі № 906/977/19 залишено без змін.

Не погодившись з прийнятими у справі судовими рішеннями, АТ "Укртрансгаз" та АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулись до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційними скаргами.

Так, АТ "Укртрансгаз" у касаційній скарзі просить скасувати постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі №906/977/19; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги АТ "Укртрансгаз" задовольнити повністю.

Касаційна скарга АТ "Укртрансгаз" мотивована тим, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. ст. 202, 316, 319, 334, 509, 626, 714, 1212, 1213 ЦК України), порушенням норм процесуального права (ст. ст. 11, 76-79, 236 ГПК України), з неповним з`ясування судами обставин, що мають значення для справи.

За твердженням заявника касаційної скарги, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відбору природного газу відповідачем нібито за договорами постачання природного газу з НАК "Нафтогаз України" не відповідають обставинам справи та не підтверджуються належними і допустимими доказами.

У касаційній скарзі підставами касаційного оскарження АТ "Укртрансгаз" зазначило пункт 2 ч. 2 та підпункти а, б, в пункту 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, а саме:

- суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваній постанові висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 14.05.2018 у справі №926/680/17, від 21.03.2018 у справі № 911/656/17 та від 04.04.2018 у справі №904/5094/17, від 15.03.2018 у справі № 922/345/17 та від 10.10.2019 у справі №925/358/18, від яких, на думку скаржника, необхідно відступити, оскільки такі висновки не стосуються правовідносин щодо безпідставно набутою майна - набуття природною газу без права власності, а стосуються лише застосування норм щодо обов`язків з постачання природного газу НАК "Нафтогаз України" споживачам відповідно до Розпорядження КМУ від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17";

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 904/4018/19 та від 20.12.2018 у справі №920/169/18, а також у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі № 826/16697/17;

- справа № 906/977/19 стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з цього питання;

- зазначена справа становить значний суспільний інтерес, оскільки предметом розгляду справи є безпідставне набуття природного газу з газотранспортної системи АТ "Укртрансгаз", який, в свою чергу, зобов`язаний був у спірний період здійснювати безпечне та безперебійне транспортування природного газу споживачам на всій території України та до країн Європейського Союзу.

Разом з тим, АТ "НАК "Нафтогаз України" у своїй касаційній скарзі просить скасувати постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі №906/977/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 2 171 558,20 грн. вартості природного газу та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача 2 171 558,20 грн.

Підставами для касаційного оскарження АТ "НАК "Нафтогаз України" вказує пункти 1, 2, 3 ч. 2 та підпункти а, б, в пункту 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Так, заявник касаційної скарги зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, що регулює аналогічні спірні правовідносини на ринку природного газу, а саме питання безпідставного набуття природного газу за відсутності постачальника, адже аналогічними є судові рішення у подібних правовідносинах, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин; спірні правовідносини, стосуються застосування норм права, зокрема ст. 1212 ЦК України, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики для скаржника, сторін у справі та для усіх учасників ринку природного газу у спірних правовідносинах, а саме питання безпідставного набуття природного газу за відсутності постачальника та його повернення власнику, відшкодування вартості (пункт 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України). На думку скаржника, суди не врахували висновок викладений Верховним Судом у постанові від 09.09.2019 у справі №910/12929/18 (пункт 1 ч.2 ст. 287 ГПК України).

Крім того, обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, АТ "НАК "Нафтогаз України" посилається на те, що позбавлене можливості спростувати обставини, встановлені судами нижчих інстанцій у мотивувальній частині щодо споживання відповідачем природного газу з ресурсу АТ "НАК "Нафтогаз України" та висновки судів щодо неправомірності дій останньої; справа становить значний суспільний інтерес; суди нижчих інстанцій застосували норму права без урахування висновків щодо її застосування (ч. 1 ст. 287 ГПК України), а саме застосували положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017 року" та надали оцінку правомірності дій НАК "Нафтогаз України" при виконанні умов договорів постачання природного газу, що не може впливати на оцінку правомірності дій відповідача при безпідставному споживанні природного газу. На думку скаржника, суди також не урахували висновку Верховного суду викладену у постанові від 22.06.2018 у справі №904/5621/17, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №904/5094/17. (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України).

Також, АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначило, що судами не застосовано положення статті 14, статті 334 ЦК України статті 41 Конституції України та не застосовано правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 28.04.2020 (справа №826/15568/16), від 10.04.2020 (справа №808/954/17), від 06.03.2020 (справа №803/13/16) тощо, де викладена правова позиція щодо вчинення фактичних дій на виконання умов договору.

Крім того, заявник касаційної скарги наголосив, що суди дійшли неправильного висновку про договірний характер правовідносин щодо відбору природного газу відповідачем; зробивши висновки про споживання відповідачем природного газу з ресурсу НАК "Нафтогаз України", суди вийшли за межі позовних вимог; не надали належної оцінки всім обставинам справи; порушили вимоги ст. ст. 1212, 1213 ЦК України та неправильно застосували норми ст. ст. 12, 13 Закону України "Про ринок природного газу", п.1 розд.2 Правил постачання природного газу, глави 1 розділу 8 Кодексу газотранспортної системи.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги АТ "Укртрансгаз" у справі № 906/977/19 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Жукова С.В., Огородніка К.М., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 12.10.2020.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" у справі № 906/977/19 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Жукова С.В., Огородніка К.М., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 12.10.2020.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2020 у справі №906/977/19 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Укртрансгаз" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі №906/977/19 призначено розгляд справи за касаційною скаргою АТ "Укртрансгаз" на 16.12.2020 на 10 год. 15 хв.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.11.2020 касаційна скарга АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 2 171 558,20 грн у справі №906/977/19 була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.11.2020 у справі №906/977/19 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 2 171 558,20 грн у справі № 906/977/19; об`єднано в одне касаційне провадження, касаційні провадження за касаційною скаргою АТ "Укртрансгаз" та за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" у справі № 906/977/19; призначено розгляд справи за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" у відкритому судовому засіданні на 16.12.2020 на 10 год. 15 хв.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли відзиви КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради на касаційні скарги, в яких відповідач просить закрити касаційне провадження за касаційними скаргами АТ "Укртрансгаз" та АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі № 906/977/19 та стягнути з АТ "Укртрансгаз" та АТ "НАК "Нафтогаз України" на користь відповідача судові витрати в сумі 10 000 грн.

АТ "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" у відзиві на касаційні скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" та АТ "Укртрансгаз" просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі № 906/977/19 залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, посилаючись при цьому на судову практику в аналогічних справах.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін та третіх осіб, перевіривши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційних скарг, доводи відзивів на касаційні скарги, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження з наступних підстав.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 300 ГПК України).

Отже, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегією суддів відхиляються доводи заявників касаційних скарг щодо невідповідності висновків судів про договірний характер правовідносин щодо відбору природного газу відповідачем обставинам справи, не дослідження судами фактичних обставин справи, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для справи та недоведеності таких обставин, виходу судами попередніх інстанцій за межі доказування у даній справі, оскільки вони фактично зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення та в цілому до заперечення результату розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Водночас, судова колегія визнає необґрунтованими доводи касаційних скарг стосовно того, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для осіб, які подали касаційні скарги, оскільки вказані підстави надають можливість на касаційне оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак, слід зауважити, що справа № 906/977/19, яка переглядається, не є малозначною та ціна позову складає 2 171 558,20 грн., що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на дату подання позову.

За змістом ч.1 ст. 300 ГПК України, перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій здійснюється судом касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, Верховний Суд розглядає доводи касаційних скарг тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження, тобто з підстав того, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Щодо визначення подібності правовідносин колегія суддів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

З матеріалів справи вбачається, що в оскаржуваних судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Як було зазначено вище, АТ "Укртрансгаз", АТ "НАК "Нафтогаз України" у касаційних скаргах посилаються на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України, викладені у відповідних постановах у справах № 826/16697/17, №904/4018/19 та №920/169/18 щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України, а також висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 826/15568/16, від 10.04.2020 у справі №808/954/17, від 06.03.2020 у справі №803/13/16 від 18.05.2020 у справі №826/16697/17, стосовно необхідності підтвердження факту здійснення господарської операції вчиненням фактичних дій, а не лише укладенням договору.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи скаржників, оскільки підстави позовів у даній справі № 906/977/19 та у вказаних справах, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, зокрема, посилання скаржників на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 18.05.2020 у справі №826/16697/17, колегією суддів не приймаються, з огляду на таке.

У вказаній постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що "саме по собі ігнорування (невиконання) НАК "Нафтогаз України" визначеного обов`язку із видачі номінацій та поставки газу, що призвело до невиконання господарського зобов`язання саме постачальником, може мати наслідком притягнення такої особи до відповідальності відповідно до положень статті 59 Закону № 329-VIII, а також відшкодування збитків згідно з приписами статті 216 ГК України. Водночас, такі обставини не є тотожними фактичному руху матеріального активу, з яким ПК України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків".

Зважаючи на наведене, посилання скаржників на викладені в постанові у справі №826/16697/17 висновки не можуть розглядатися як підстави касаційного оскарження ухвалених у даній справі судових рішень, оскільки такі висновки зроблені щодо правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається, вони відрізняються предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими фактичними обставини.

Також не беруться до уваги доводи скаржників про невідповідність оскаржених судових рішень висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.12.2018 у справі № 920/169/18.

Зазначеною вище постановою справу № 920/169/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва з огляду на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не було надано належної оцінки доводам учасників справи. Направлення справи на новий розгляд не означає вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них.

У справі № 920/169/18 позовні вимоги мотивовані тим, що спірні грошові кошти перераховані Відповідачці помилково із посиланням у графі призначення платежу відповідного платіжного доручення на договір, який між сторонами не укладався, чого не мало місця у цій справі, що переглядається.

Також у справі № 920/169/18 зроблено висновок, що сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Однак, подібний висновок не може бути застосовано при розгляді справи №911/2386/19, оскільки обставин переплати суми за зобов`язаннями, як і відсутності договірних відносин у цій справі не встановлено.

Крім того, посилання скаржників на постанову Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №904/4018/19 як на наявність різної правозастосовчої практики Судом оцінюються критично, оскільки вказаною постановою справу № 904/4018/19 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області у зв`язку із тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Направлення справи на новий розгляд не означає вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них.

У справах № 826/15568/16, № 808/954/17, №803/13/16, №826/16697/17, на які у касаційній скарзі посилалося АТ "НАК "Нафтогаз України", предметом позовних вимог було визнання протиправними та скасування податкових повідомлення-рішення ДПІ про визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств і податку на додану вартість з посиланням на реальність здійснених господарських операцій на виконання умов відповідних договорів, з яким Податковий кодекс України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків.

Разом з тим, судова колегія вважає необґрунтованими і посилання АТ "НАК "Нафтогаз України" на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2019 у справі №910/12929/18, щодо правової природи кондикційного зобов`язання.

Так, зі змісту зазначеної постанови вбачається, що сторонами у спорі є АТ "Сбербанк" та ТОВ "ШЕЙК", а предметом позову є стягнення з орендаря безпідставно набутих грошових коштів за договорами суборенди.

Судами у справі №910/12929/18 встановлено наявність договірних відносин у сфері кредитування та встановлено передачу майна боржника відповідачу за чинним договором оренди, внаслідок чого апеляційний суд дійшов висновку про набуття орендодавцем від суборендарів плати за чинними договорами суборенди та відсутність у нового власника майна правових підстав для стягнення з орендаря спірної суми як такої, що набута безпідставно. Касаційний господарський суд у цій справі погодився з висновками апеляційного суду. Отже, у зазначеному випадку апеляційний та касаційний суди погодилися з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування грошових коштів від орендаря на користь власника майна в порядку статті 1212 ЦК України як таких, що набуті ним на підставі чинного договору оренди, який є обов`язковим для нового власника.

Отже, враховуючи викладене, правовідносини у справах, на які посилаються у касаційних скаргах АТ "Укртрансгаз", АТ "НАК "Нафтогаз України", та у справі, що переглядається, не є подібними, оскільки відрізняються предметом позову, підставами позову та правовим регулюванням спірних правовідносин.

За таких обставин, скаржниками у касаційних скаргах не підтверджено необхідності врахування господарськими судами у цій справі висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в постановах від 18.05.2020 у справі №826/16697/17, від 28.04.2020 у справі №826/15568/16, від 10.04.2020 у справі № 808/954/17, від 06.03.2020 у справі №803/13/16 та висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 20.12.2018 у справі №920/169/18, від 10.06.2020 у справі №904/4018/19, від 09.09.2019 у справі №910/12929/18, оскільки не доведено подібності відповідних правовідносин.

Водночас, колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 905/2248/18 за позовом АТ "Укртрансгаз" до ПАТ по газопостачанню та газифікації "Маріупольгаз" про зобов`язання повернути природний газ у певному обсязі або відшкодувати його вартість, на правовий висновок у якій послались суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних у даній справі судових рішеннях, було викладено висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, які виникли у справі №906/977/19.

Так, Верховним Судом у постанові від 25.02.2020 у справі №905/2248/18 зазначено, що відповідно до Положення "Про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758, розпорядження Кабінету Міністрів України №1064-р від 07.10.2015 "Деякі питання опалювального сезону 2015/16 року", розпорядження Кабінету Міністрів України №742-р від 05.10.2016 "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017", АТ "НАК "Нафтогаз України" було зобов`язане видати номінації Комунальному комерційну підприємству Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" та Обласному комунальному підприємству "Донецьктеплокомуненерго", відповідно до договорів, які укладені між ними, та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, і це є обов`язком АТ "НАК "Нафтогаз України", а не його правом.

У вказаній постанові Верховного Суду констатовано, що враховуючи встановлений спеціальним законодавством у сфері газопостачання механізм постачання природного газу, можливість відбору підприємствами теплокомуненергетики із газотранспортної системи погоджених у відповідних договорах з АТ "НАК "Нафтогаз України" обсягів природного газу перебуває у безпосередній залежності від належного виконання АТ "НАК "Нафтогаз України" своїх зобов`язань з підтвердження обсягів природного газу шляхом своєчасної видачі номінацій. Тобто видача АТ "НАК "Нафтогаз України" номінацій є однією із гарантій безперебійного постачання виробнику теплової енергії природного газу з метою виробництва теплової енергії в опалювальний сезон. Водночас, визначений розпорядженням обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки полягає у забезпеченні належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону (зазначена правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №904/5621/17, від 05.03.2019 у справі №923/351/18).

З огляду на наведене, доводи АТ "НАК "Нафтогаз України" щодо відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються висновками Верховного Суду у постанові 25.02.2020 у справі №905/2248/18.

Доводи скаржників про неправильне застосування розпорядження КМУ від 05.10.2016 №742-р щодо обов`язку видати номінації теплогенеруючим та теплопостачальним організаціям на період споживання газу 2016/2017 років, касаційний суд вважає необґрунтованими, такими, що спростовані правовою позицією, висловленою касаційним судом у постанові Верховного Суду 25.02.2020 у справі №905/2248/18, прийнятій за подібних обставин (чинності договору між постачальником газу (третьою особою) та споживачем (відповідачем), встановлення факту незаконної відмови у видачі номінації постачальником газу). Касаційний суд не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції у справі №911/2314/19.

При цьому, розглянувши доводи касаційних скарг в частині обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (п. 2 ч.2 ст. 287 ГПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №926/680/17, від 21.03.2018 у справі № 911/656/17 та від 04.04.2018 у справі №904/5094/17, від 15.03.2018 у справі № 922/345/17 та від 10.10.2019 у справі №925/358/18.

Виходячи з аналізу суб`єктного складу правовідносин, які досліджувались судами у зазначених справах, однією з сторін у зазначених справах є АТ "НАК "Нафтогаз України". Водночас, суди, надаючи правову оцінку правовідносинам, які склались між АТ "НАК "Нафтогаз України" та іншими учасниками правовідносин, встановили, що такі правовідносини підлягають регулюванню положеннями розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року".

У справі №906/977/19 одним з учасників правовідносин, які виникли щодо постачання газу, також є АТ "НАК "Нафтогаз України", а зазначені відносини виникли у період дії положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року", якими прямо встановлено обов`язок АТ "НАК "Нафтогаз України" видавати номінації, а відсутність таких номінацій прямо впливає на оцінку правовідносин, які виникають у сфері постачання газу у період дії зазначеного розпорядження.

Отже, застосовані апеляційним судом висновки у оскаржуваній постанові в частині аналізу Верховним Судом розпорядження КМУ від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17" щодо обов`язків з постачання природного газу НАК "Нафтогаз України" є релевантними для цієї справи, а також узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові 25.02.2020 у справі №905/2248/18 про наявність обов`язку видавати номінації АТ "НАК "Нафтогаз України", що є однією з гарантій безперебійного постачання виробнику теплової енергії природного газу з метою виробництва теплової енергії в опалювальний сезон.

В контексті зазначеного Верховний Суд звертає увагу, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справах "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), заява № 6289/73, § 24, 09.10.1979 та "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), заява № 38695/97, § 43, 15.02.2000).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" (Garcia Manibardo v. Spain), зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення ЄСПЛ у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", заява № 9562/81, § 56, 02.03.1987.

Також, Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine"). Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". Водночас, процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведена правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 296 ГПК України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Зазначені норми процесуального права спрямовані на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а їх застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Враховуючи викладене та оскільки доводи скаржників про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, та про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційними скаргами АТ "НАК "Нафтогаз України" та АТ "Укртрансгаз" на постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі № 906/977/19 підлягає закриттю на підставі пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 234, 287, п. 4, 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 27.04.2020 у справі № 906/977/19 - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Ткаченко Н.Г.

Судді Жуков С.В.

Огороднік К.М.