ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2020 р. Справа№ 911/1323/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

За участю секретаря судового засідання Яценко І.В.

Представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 22.12.2020

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області

від 06.10.2020

у справі № 911/1323/20 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фермерське господарство «Західний Буг» ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» (далі - відповідач) про визнання недійсним Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року, зазначаючи при цьому, що такий Договір суперечить вимогам ч.1 ст. 227 ЦК України та ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, оскільки, позивачем при укладенні Договору не було отримано дозволу засновників (учасників), вищого органу управління та виконавчого органу для укладення цього Договору. Вказане, на думку позивача, свідчить про порушення умов даного Договору та про недійсність Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року.

Короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.10.2020 у справі № 911/1323/20 у задоволенні позову Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» про визнання Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року недійсним відмовлено повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, Фермерське господарство «Західний Буг» ОСОБА_1 звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.10.2020 у справі № 911/1323/20, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак є необгрунтованим і незаконним.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Ткаченко Б.О., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 06.10.2020 у справі № 911/1323/20, призначено справу № 911/1323/20 до розгляду у судовому засіданні на 22.12.2020.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи раніше визначеному головуючому судді від 21.12.2020, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 прийнято справу № 911/1323/20 за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Західний Буг" ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 06.10.20 до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Позиції учасників справи

Представник Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.10.2020 у справі № 911/1323/20, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

27.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» (далі - продавець) та Фермерським господарством «Західний Буг» ОСОБА_1 (далі - покупець) укладено Договір купівлі-продажу №27032917/2 сільськогосподарської продукції (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець - оплатити та прийняти сільськогосподарську техніку, обладнання та аксесуари (далі - товар). Найменування, модель товару, найменування додаткового обладнання, аксесуарів, кількість та ціна зазначені у Специфікації (Додаток №1), що є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору, визначено, що загальна сума Договору становить гривневий еквівалент 144 500,00 євро, що становить 4 237 404,70 грн., у тому числі ПДВ 706 234,12 грн.

Згідно п. 3.3. Договору, передача товару продавцем покупцеві за кількістю, якістю і комплектністю відповідно до Специфікації (додаток №1) оформлюється видатковою накладною. Право власності на товар переходить до покупця з дати підписання видаткової накладної на товар.

Відповідно до п. 4.1. Договору, оплата ціни товару в гривнях на дату укладення Договору здійснюється покупцем шляхом виконання платежів: попередній платіж у розмірі 25% ціни товару в гривнях на дату укладення Договору, визначеної у п. 2.2. цього Договору з врахуванням умов п. 2.8. Договору; остаточний платіж цього Договору складається з 75% ціни товару в гривнях на дату укладення Договору, визначеної у п. 2.2. цього Договору з врахуванням умов п. 2.8. Договору. Платежі здійснюються покупцем згідно графіку здійснення платежів.

У п. 8.2. Договору сторони погодили, що договір вважається укладеним і є обов`язковим для сторін з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором, або до моменту його припинення відповідно до умов цього Договору.

Згідно Специфікації (додаток №1 до Договору), предметом Договору сторони погодили посівну комбінацію Terrasem Pottinger C 6 Fertilizer, арт. номер 8517.00.640.8 загальною вартістю 4 237 404,70 грн. разом з ПДВ.

Посилаючись на п. 8.16 договору, позивач стверджує, що на момент підписання договору було відсутнє волевиявлення вищого органу управління відповідача на укладення вказаного договору, що впливає на його законність та дійсність, та порушує права позивача.

З урахуванням наведених обставин, позивач звернувся до суду з позовом, стверджуючи, що вказаний договір суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 92, ст. 227 Цивільного кодексу України, оскільки його підписано особою - директором ТОВ «Пьотінгер Україна», якого не було уповноважено на підписання вказаного договору, тобто з перевищенням повноважень.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

У п. 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

В свою чергу, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). У зв`язку з наведеним, господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір у будь-якому разі не вважається укладеним.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 6 Статуту відповідача (що діяв на момент укладення оскаржуваного Договору та додатків до нього), органами товариства є: Загальні Збори Учасників; Виконавчий орган - Директор; Орган, що здійснює контроль за діяльністю Директора Товариства.

Згідно пп. 6.1.3.4 п. 6.1 Статуту відповідача, до компетенції Загальних Зборів Учасників належать обрання та відкликання Директора та членів органу, що здійснює контроль за діяльністю Директора Товариства.

Підпунктом 6.2.1. Статуту відповідача визначено, що виконавчим органом Товариства є Директор. Загальні Збори Учасників можуть своїм рішенням призначити Директора та заступників директора. У цьому випадку Директор або заступник директора має право діяти самостійно та окремо, якщо інше не встановлено рішенням Зборів Учасників.

Відповідно до пп. 6.2.3., 6.2.4. п. 6.2. Статуту відповідача, Директор здійснює оперативне керівництво діяльністю Товариства, вирішує всі питання, за винятком питань, які відносяться відповідно до Статуту до компетенції Зборів Учасників. Директор підзвітний Зборам Учасників та організовує виконання їх рішень. Директор діє без довіреності від імені Товариства, представляє його інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях, укладає угоди, в тому числі і трудові, видає довіреності, відкриває рахунки в банках, має право розпоряджатися матеріальними засобами Товариства , видає накази та розпорядження, які є обов`язковими для всіх робітників Товариства. Директор може передавати своїм заступникам повноваження, віднесені цим статутом до його компетенції.

Згідно з Протоколом (рішенням) №1 Загальних Зборів Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Пьотінгер Україна» від 01.02.2007, серед іншого, вирішено затвердити Статут Товариства та призначити ОСОБА_2 . Директором Товариства.

20.02.2007 року між ТОВ «Пьотінгер Україна» та ОСОБА_2 укладено трудовий договір. Наказом від 23.02.2007 року №1-К призначено ОСОБА_2 на посаду директора ТОВ «Пьотінгер Україна», згідно з яким ОСОБА_2 приступає до виконання обов`язків Директора Товариства з 23 лютого 2007 року.

Матеріали справи свідчать, що спірний Договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року підписано від імені відповідача директором ОСОБА_2, який діяв на підставі Статуту та протоколу Загальних Зборів Учасників ТОВ «Пьотінгер Україна» №1 від 01.02.2007 р., про що зазначено в преамбулі вказаного Договору.

Згідно з правовою позицією щодо обмеження повноважень на представництво юридичних осіб, яка висловлена в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 р. у справі №6-72цс17, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (ст.ст. 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що стаття 92 ЦК України визначає презумпцію наявності у керівника повноваження на здійснення дієздатності юридичної особи та передбачає, що орган або особа, яка виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що в провадженні Господарського суду Волинської області перебуває справа №903/293/20 за позовом ТОВ «Пьотінгер Україна» до ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 про стягнення 1 773 770,27 грн. заборгованості за невиконання умов Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №27032017/2 від 27.03.2017 року.

Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Із змісту норми ч. 1 ст. 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогіччна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі №3-59гс14, від 06.04.2016 року у справі №3-84гс16 та постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №18812/17.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №910/8794/16, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивачем здійснено часткову оплату поставленого товару за спірним договором а також, підписано акт звірки взаємних розрахунків.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладанні спірного Договору сторонами погоджено істотні умови та не порушено приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України, а твердження позивача про недійсність Договору спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства, тому у суду відсутні правові підстави для визнання Договору недійсним.

Стосовно посилань позивача на порушення ч. 1 ст. 227 ЦК України при укладенні спірного правочину колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Питання ліцензування у господарській діяльності в Україні регулюються Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Перелік видів господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, вказаний у ст. 7 цього Закону.

Згідно Статуту відповідача і витягу з ЄДРПОУ станом на дату укладення спірного правочину предметом діяльності відповідача є, зокрема, оптова та роздрібна торгівля сільськогосподарською технікою (машинами) та устаткуванням, включаючи трактори, приладдя, інвентар та інше.

Предметом спірного правочину є продаж сільськогосподарської техніки, а саме, посівної комбінації. Таким чином, станом на момент укладання між сторонами оспорюваного позивачем Договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки, обов`язок щодо ліцензування для осіб, що здійснюють торгівлю сільськогосподарською технікою Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» не передбачено, а відтак, посилання позивача на порушення ст. 227 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним спірного правочину, також є безпідставним.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені позивачем доводи щодо визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст. 227 ЦК України не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи, наявність всіх обов`язкових ознак для визнання оспорюваного договору недійсним позивач не довів, інших доводів, що договір суперечить чинному законодавству України та порушує права позивача, суду також не надано, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Стосовно строку позовної давності, про пропуск якої при зверненні позивача з даним позовом зазначено відповідачем у відзиві, слід зазначити наступне.

Враховуючи, що пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі наявності підстав для його задоволення, однак за наслідками розгляду спору по суті судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, питання пропуску строку позовної давності не підлягає дослідженню, оскільки не впливає на результат вирішення спору.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також із дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 06.10.2020 у справі № 911/1323/20 залишити без змін.

2. Судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покласти на Фермерське господарство «Західний Буг» ОСОБА_1 .

3. Матеріали справи № 911/1323/20 повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені статтями 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.12.2020

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич