ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2020 р. Справа№ 911/2839/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Дикунської С.Я.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

представники сторін у судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 (повний текст рішення підписано 05.06.2020)

у справі №911/2839/19 (суддя Антонова В.М.)

за позовом Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач»

про стягнення 259 042,08 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач»

до Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору

про визнання недійсним пункту договору

1. Зміст позовних вимог та заперечень

Національний банк України в особі Банкнотно-монетного двору (далі - позивач, замовник) звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» (далі - ТОВ «Спецінжиніринг постач», відповідач, виконавець) 259 042,08 грн штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» своїх зобов`язань в частині дотримання строків проведення другого етапу робіт на виконання умов договору №18-81-286 від 26.06.2018.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти первісного позову, обґрунтовуючи порушення строку виконання ІІ етапу робіт несприятливими погодними умовами, а саме низькою температурою повітря, за якої виконання робіт на гідродинамічному обладнанні, яке використовує виконавець при прочищенні каналізації, забороняється. Також відповідач зазначив, що позивачем нараховано надмірно великі штрафні санкції, які значно перевищують вартість несвоєчасно виконаних робіт, що є підставою для їх зменшення судом. Окрім іншого, відповідач стверджує, що замовником було пропущено строки на стягнення штрафних санкцій, оскільки направлено претензію про їх сплату більш ніж через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, що суперечить ч. 6 ст.232 ГК України.

У відповіді на відзив позивач заперечував щодо доводів відповідача та зазначив, що умовами договору не встановлено будь яких застережень щодо залежності порядку надання послуг від погодних умов та роботи обладнання у зв`язку з цим. Крім того, зазначив, що несприятливі погодні умови не є обставинами непереборної сили у розумінні у мов договору №18-81-286 від 26.06.2018.

23.12.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» звернулося до Господарського суду Київської області з зустрічною позовною заявою до Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору про визнання недійсним п. 6.1 договору №18-81-286 від 26.06.2018, укладеного між Національним банком України в особі Банкнотно-монетного двору та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач».

В обґрунтування зустрічних позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» посилається на те, що п. 6.1 договору № 18-81-286 від 26.06.2018 суперечить ст. 231 ГК України, ЦК України, Конституції України, а також моральним засадам суспільства.

У відзиві на зустрічну позовну заяву позивач зазначив, що зі змісту ст. 231 ГК України, визначені в цій статті санкції стягуються у розмірі, визначеному цією статтею, якщо інший розмір не встановлено у договорі. Тобто сторони у договорі можуть передбачити інший розмір штрафу чи пені.

Крім того, позивач вказав, що до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 231 ГК України не застосовуються з тих підстав, що Національний банк України не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки.

У відповіді на відзив ТОВ «Спецінжиніринг постач» просить суд задовольнити зустрічний позов, визнати недійсною частину правочину, а саме п. 6.1 договору, який встановлює відповідальність за порушення строків виконання робіт, оскільки, на його думку, даний пункт договору суперечить ч. 2 ст. 231 ГПК України, зважаючи на те, що встановлює інший розмір штрафних санкцій за порушення негрошового зобов`язання, ніж передбачено чинним законодавством.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

26.06.2018 між Національним банком України в особі генерального директора Банкнотно-монетного двору (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» (виконавець) було укладено договір №18-81-286 (далі договір) за п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати протягом дії цього договору послуги з прочищення господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 3955 м/п та сепаратора жиру типу ПП 7,2-1,1 каналізаційної мережі комплексу харчування, з подальшою утилізацією виявлених засмічень (далі послуги) за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, 7 (далі об`єкт).

Відповідно до п. 2.1 договору сторони погодили, що виконавець надає послуги протягом дії цього договору у два етапи:

- перший етап здійснюється протягом 25 календарних днів з дати підписання договору обома сторонами прочищення господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 3955 м/п із сепаратором жиру типу ПП 7,2-1,1, з подальшою утилізацією виявлених засмічень;

- другий етап здійснюється протягом 35 календарних днів з дати отримання письмового повідомлення від замовника щодо прочищення господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 1553 м/п із сепаратором жиру типу ПП 7,2-1,1, з подальшою утилізацією виявлених засмічень.

Згідно з п. 2.2 договору датою надання послуг вважається дата підписання уповноваженими особами сторін акта про приймання-передавання наданих послуг за відповідний етап, в якому зазначається обсяг та вартість фактично наданих послуг.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна вартість договору становить 64700,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 10783,33 грн.

Розрахунки між сторонами здійснюються у наступному порядку:

-оплата І етапу становить 46457,60 грн, у тому числі ПДВ 20% - 7742,93 грн, і здійснюється у безготівковому порядку протягом 10 банківських днів після підписання уповноваженими особами сторін акта про приймання-передавання наданих послуг першого етапу в повному обсязі;

-оплата ІІ етапу становить 18242,40 грн, у тому числі ПДВ 20% - 3040,40 грн, і здійснюється у безготівковому порядку протягом 10 банківських днів після підписання уповноваженими особами сторін акта про приймання-передавання наданих послуг другого етапу в повному обсязі (п. 3.2 договору).

У відповідності до п. 6.1 договору сторони погодили, що у разі порушення строків надання послуг, на вимогу замовника виконавець за кожен день прострочення сплачує замовникові штраф у розмірі 10% від вартості ненаданих послуг відповідного етапу.

Пунктами 7.1- 7.3 договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором на період надзвичайних обставин, якщо це невиконання стало наслідком цих обставин, а саме пожежі, стихійного лиха, війни. У цьому разі строк виконання зобов`язань за цим договором продовжується на час дії таких обставин.

Сторона, яка не може виконати свої зобов`язання внаслідок надзвичайних обставин, передбачених у п. 7.1 договору, повинна письмово повідомити про це іншій стороні протягом трьох робочих днів з часу виникнення цих обставин. Невиконання цієї вимоги не дає жодній із сторін права посилатися надалі на вищевказані обставини.

Доказом дії обставин непереборної сили та строку їх дії є документ, виданий відповідним компетентним органом.

Згідно з п. п. 12.1, 12.2 договору останній набирає чинності з дати його підписання уповноваженими особами обох сторін і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині фінансових зобов`язань договір діє до повного виконання фінансових зобов`язань. У разі невиконання умов цього договору в установлений строк він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що не звільняє сторони від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань за цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2018 ТОВ «Спецінжиніринг постач» отримав від позивача лист від 22.10.2018 вих. № 81-0019/56443 «Щодо виконання ІІ етапу прочищення господарсько-побутової каналізації».

Враховуючи умови п. 2.1 договору у виконавця виник обов`язок по прочищенню господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 1553 м/п із сепаратором жиру типу ПП 7,2-1,1, з подальшою утилізацією виявлених засмічень у строк до 04.12.2018 включно (30.10.2018 + 35 к.д).

У відповідь на вищевказаний лист, виконавець надіслав замовнику листа від 26.11.2018 вих. № 26-1/11 за змістом якого просив перенести термін виконання робіт ІІ етапу на 17.12.2018 без зазначення причин неможливості виконання договірного зобов`язання у строк, встановлений п. 2.1 договору.

25.04.2019 між позивачем та відповідачем було підписано акт №2 про приймання-передавання наданих послуг по виконання ІІ етапу робіт по договору.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині дотримання строку надання послуг ІІ етапу робіт, позивач направив на адресу відповідача претензію від 23.09.2019 вих. № 81-0017/49102 про сплату штрафних санкцій в сумі 259042,08 грн, нарахованих на підставі п. 6.1 договору за період з 05.12.2018 по 25.04.2019.

23.10.2019 позивачем було отримано від відповідача гарантійного листа від 22.10.2019 вих. № 01/22, відповідно до якого він просив скасувати нарахований штраф за несвоєчасне виконання робіт ІІ етапу у зв`язку з несприятливими погодними умовами, за рахунок надання виконавцем замовнику безоплатних послуг по першому етапу робіт 20.04.2020.

Несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань стало підставою звернення позивача до суду з первісним позовом щодо стягнення з штрафних санкцій в судовому порядку.

Крім того, відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсним п. 6.1 договору з підстав його нікчемності, оскільки розмір санкцій, що в ньому визначений, суперечить ст. 231 ГК України, а зміна розміру штрафних санкцій, визначених цією статтею, за погодженням сторін не допускається.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2020 первісний позов Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» про стягненя 259042,08 грн штрафних санкцій задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на користь Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору 64700,00 грн штрафних санкцій та 3885,63 грн судового збору.

У іншій частині первісного позову відмовлено.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» до Національного банку України в особі Банкнотно-монетного двору про визнання недійсним п. 6.1 договору №18-81-286 від 26.06.2018 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним п. 6.1 договору через невідповідність його положень щодо розміру штрафних санкцій, погоджених за домовленістю сторін, ч.2 ст. 231 ГК України, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, тому особливості відповідальності у господарських відносинах за його участю не визначаються за правилами ч.2 ст. 231 ГК України.

Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив виконання зобов`язань за договором №18-81-286 від 26.06.2018.

При цьому, суд першої інстанції не погодився з розрахунком суми пені зазначивши про те, що позивачем зазначено неправильний період. Пеня з урахуванням правильного періоду складає 257217,84 грн.

Одночасно, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення з відповідача суму штрафної санкції від розміру несвоєчасно виконаних ним робіт, та зважаючи, що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків, суд першої інстанції прийшов до висновку про зменшення розміру пені до 64700 грн.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 у справі №911/2839/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Скаржник зазначив, що позивач відноситься до державного сектору економіки, що відповідно до приписів ст. 231 ГПК України, є підставою для внесення у договір саме штрафних санкцій визначених ст. 231 ГПК України, а не штрафних санкцій за погодженням сторін. А тому, як вважає апелянт, п. 6.1 договору суперечить вказаній статті та є недійсним, оскільки позивач є суб`єктом господарювання.

Крім цього, відповідач вказав, що особливості застосування штрафу, передбаченого п. 6.1 договору, полягає у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов`язання, він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов`язання. Тобто позивач мав стягнути одноразово 10% штрафу від суми за несвоєчасно виконані зобов`язання, оскільки відповідно до норм законодавства штраф не може нараховуватися за кожен день несвоєчасно виконаних зобов`язань.

Також, відповідач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, надмірне нарахування позивачем штрафних санкцій у розмірі 259042,08 грн, оскільки вартість начебто несвоєчасно виконаних відповідачем робіт складає 18242,40 грн, що значно менше за нараховані штрафні санкції.

Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що несвоєчасне виконання зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, а також те, що відповідач вжив усіх заходів для запобігання погіршенню якості виконаних робіт, пошкодженню каналізаційних систем позивача, а тому суд першої інстанції мав би зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій до розміру вартості другого етапу робіт за договором, саме до 18242,40 грн.

Також апелянт також зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Тобто позивач мав звернути ся до суду у період з 05.12.2018 по 05.06.2019.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що Національний банк України є органом державної влади, який відповідно до ст. 8 Господарського кодексу України не є суб`єктом господарювання, а є учасником відносин у сфері господарювання, тому твердження апелянта, що Національний банк України є суб`єктом господарювання, який належить до державного сектору економіки є помилковим, і як наслідок відсутні підстави для визнання п. 6.1 договору недійсним.

Посилання апелянта на порушення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та строків стягнення штрафних санкцій є некоректним, оскільки, яка зазначає позивач, вказана частина статті визначає строк протягом якого можуть бути нараховані штрафні санкції, а не строк протягом якого вини можуть бути стягненні.

Крім того, позивач зазначає, що клопотання про ще більше зменшення розміру штрафних санкцій є безпідставним та необґрунтованим.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

25.06.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити пропущений строк на звернення з апеляційною скаргою, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 у справі №911/2839/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/2839/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 у справі №911/2839/19 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

22.07.2020 до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» про усунення недоліків зазначених в ухвалі суду.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. з 27.07.2020 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.07.2020 у справі №911/2839/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020, розгляд справи призначено на 03.09.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 03.09.2020 у справі №911/2839/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 справу №911/2839/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р. та призначено розгляд на 08.10.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. з 22.09.2020 на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 08.10.2020 у справі №911/2839/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2020 справу №911/2839/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 прийнято до провадження визначеним складом суду, розгляд справи призначено на 12.11.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. з 02.11.2020 на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.11.2020 у справі №911/2839/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Р., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2020 справу №911/2839/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 прийнято до провадження визначеним складом суду.

У судове засідання 12.11.2020 представники сторін не з`явились. Про час, дату та місце розгляду справи сторони повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

7. Джерела права й акти їх застосування

Господарський кодекс України

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ГК України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч.ч. 3 та 7 ст. 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно ч.ч. 1, 2 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Частиною ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частинами 2, 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частина 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачає, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приписами частини 1 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Цивільний кодекс України

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ч. 2 ст. 551 ЦК України унормовано, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525, 615 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Господарський процесуальний кодекс України.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

8. Позиція апеляційного суду

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання між позивачем та відповідачем договору № 18-81-286 від 26.06.2018, за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати протягом дії цього договору послуги з прочищення господарсько-побутової каналізації діаметром до 600 мм, довжиною 3955 м/п та сепаратора жиру типу ПП 7,2-1,1 каналізаційної мережі комплексу харчування, з подальшою утилізацією виявлених засмічень за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, 7, у два етапи.

Обов`язок відповідача по виконанню другого етапу робіт відповідно до договору та матеріалів справи почався з 31.10.2018 та закінчився 04.12.2018.

Погоджені сторонами роботи по другому етапу виконані відповідачем 25.04.2019, що підтверджується актом №2 про приймання-передавання наданих послуг з виконанню другого етапу по договору.

Таким чином, відповідачем прострочено строк виконання робіт за умовами договору, що також не заперечувалося відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі.

Умовами п.6.1 договору сторони погодили, що у разі порушення строків надання послуг, на вимогу замовника виконавець за кожен день прострочення сплачує замовникові штраф у розмірі 10% від вартості ненаданих послуг відповідного етапу.

Відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визнати недійсною частину правочину, а саме п. 6.1 договору, який встановлює відповідальність за порушення строків виконання робіт, оскільки, на його думку, даний пункт договору суперечить ч. 2 ст. 231 ГК України, зважаючи на те, що встановлює інший розмір штрафних санкцій за порушення негрошового зобов`язання, ніж передбачено чинним законодавством.

З аналізу змісту ч.2 ст. 231 ГК України вбачається, що визначені в цій статті санкції стягуються у розмірі, зазначеному цією статтею, якщо інший розмір не встановлено в договорі, тобто сторони у договорі можуть передбачити інший розмір штрафу чи пені.

Як встановлено судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції у спірному пункті договору сторони передбачили інший розмір штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 2 ст. 231 ГК України, що є їх правом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафної санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ГК України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Національний банк України є органом державної влади (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ГК України визначено, що держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України органи державної влади є учасниками відносин у сфері господарювання, що не є тотожним поняттю «суб`єкти господарювання».

Враховуючи вищевикладене позивач не є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, тому особливості відповідальності у господарських відносинах за його участю не визначаються за правилами ч.2 ст. 231 ГК України.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову у даній справі у зв`язку з відсутністю підстав для визнання недійсним п. 6.1 договору через невідповідність його положень щодо розміру штрафних санкцій, погоджених за домовленістю сторін, частині 2 статті 231 ГК України.

Що стосується заявлених первісних позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 259042,08 грн, нарахованих на підставі п. 6.1 договору за період з 05.12.2018 по 25.04.2019, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з п. 6.1 договору, у разі порушення строків надання послуг, на вимогу замовника виконавець за кожен день прострочення сплачує замовникові штраф у розмірі 10% від вартості ненаданих послуг відповідного етапу.

Відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов`язання; він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов`язання.

Пеня ж, у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Пеня є триваючою неустойкою, тобто грошовою сумою, яка нараховується за кожний день прострочення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що штраф не може нараховуватись за кожен день прострочення платежу, оскільки це суперечить правовій природі такого виду неустойки, тому передбачена сторонами в п.6.1 договору відповідальність за порушення строків надання послуг є фактично пенею, вимогу щодо стягнення якої і було заявлено у первісному позові.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 551 ЦК України, ч. 2 ст. 343 ГК України та ст.ст.1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 №543/96-ВР заборонено нараховування пені більшої за подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, лише у разі якщо вона застосовується за прострочку платежу, а не виконання робіт, як в даному випадку.

Господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність нарахування відповідачу пені у розмірі 10% від вартості ненаданих послуг відповідного етапу, що узгоджується із приписами законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що роботи передбачені договором виконані відповідачем 25.04.2019, а тому останнім днем нарахування санкцій передбачених п. 6.1 договору є 24.04.2020, а не 25.04.2020 як зазначено позивачем.

Перевіривши розрахунок пені здійснений місцевим господарським судом з урахуванням правильного періоду нарахування пені з 05.12.2020 до 24.04.2020 (включно), колегія суддів вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача провомірно стягнуто судом 257217,84 грн пені.

Що стосується заявленого відповідачем зменшення розміру штрафу до 18242,40 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За своєю правовою природою встановлена у п. 6.1 договору неустойка за порушення зобов`язань є мірою цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим має на меті, насамперед, відновлення порушених прав кредитора, а не його збагачення.

Колегія суддів погоджується з твердженнями суду першої інстанції про очевидну неспівмірність заявленої до стягнення з відповідача суми штрафної санкції від розміру несвоєчасно виконаних ним робіт та відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків, у зв`язку з несвоєчасністю виконання ІІ етапу робіт по договору.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з виконавця до 64700 грн.

Доводи апелянта щодо ще більшого зменшення штрафних санкцій до 18242,40 грн є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо твердження апелянта про пропуску позивачем строку стягнення штрафних санкцій передбаченого ч. 6 ст. 232 ГК України колегія суддів зазначає наступне.

Частина шоста статті 232 ГК України передбачає не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. При цьому, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Крім того, відповідач зазначає про неможливості своєчасного виконання умов договору з підстав, які від нього не залежали (несприятливі погодні умови) та які він вважає непереборною силою.

Однак, пунктами 7.1 7.3 договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором на період надзвичайних обставин, якщо це невиконання стало наслідком цих обставин, а саме пожежі, стихійного лиха, війни. У цьому разі строк виконання зобов`язань за цим договором продовжується на час дії таких обставин.

Сторона, яка не може виконати свої зобов`язання внаслідок надзвичайних обставин, передбачених у п. 7.1 договору, повинна письмово повідомити про це іншій стороні протягом трьох робочих днів з часу виникнення цих обставин. Невиконання цієї вимоги не дає жодній із сторін права посилатися надалі на вищевказані обставини.

Доказом дії обставин непереборної сили та строку їх дії є документ, виданий відповідним компетентним органом.

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Як вказав Верховний Суд України у постанові від 10.06.2015 у справі №3-216гс15, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 Цивільного кодексу України, 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

В той же час, у даній справі, жодних належних та допустимих доказів, в розумінні Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», на підтвердження обставин непереборної сили виконавцем до матеріалів справи не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність в матеріалах справи правових підстав для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання ним умов договору щодо ІІ етапу робіт.

9. Висновки апеляційного суду

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що викладені відповідачем доводи в обґрунтування апеляційної скарги є безпідставними, такими що не відповідають дійсним обставинам справи, не доведені жодними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції від 26.05.2020 прийнято у відповідності до норм закону без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач» на рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 у справі №911/2839/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.05.2020 у справі №911/2839/19 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецінжиніринг постач».

4. Матеріали справи №911/2839/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 28.12.2020 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Я. Дикунська

С.Р. Станік