ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2020 р. Справа№ 910/45/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 19.11.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 (повний текст рішення підписано 20.07.2020)

у справі №910/45/20 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

про стягнення 216 079,94 грн

В С Т А Н О В И В:

02.01.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» з вимогами до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення 216 079,94 грн суми страхового відшкодування, в тому числі: 168 120,00 грн суми страхового відшкодування, 6 135,65 грн пені, 10 529,00 грн 3 % річних та 31 295,29 грн інфляційних втрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 24.01.2017 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 168 120 грн 00 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 6 135 грн 65 коп. пені, 10 529 грн 00 коп. 3 % річних та 31 295 грн 29 коп. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з тим, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що подія сталася внаслідок неналежним чином закріпленого вантажу, а тому, відповідно до підпункту и) пункту 5.1. договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 24.01.2017 № 312.994113253.30513 страховик не відшкодовує збитки, які винили в результаті невідповідного упакування вантажу в упаковці (тарі), невідповідного ущільнення, розміщення та кріплення вантажу у транспортному засобі, відправлення вантажу в ушкодженому стані.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/45/20 та ухвалили нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення.

За твердженням апелянта, спірні правовідносини не регулюються нормами на які послався суд першої інстанції, оскільки мало місце міжнародне перевезення, а тому суд першої інстанції безпідставно послався на Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Апелянт також зазначає, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, а докази надані позивачем відхилені безпідставно.

Крім того, апелянт вказує, що водій з метою уникнення зіткнення з іншим транспортним засобом здійснив екстрене гальмування, яке запобігло аварії, однак спричинило рух вантажу який заподіяв збитки (страховий випадок) які є предметом позову та підлягають відшкодуванню відповідачем, як страховиком.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/45/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі № 910/45/20 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

17.09.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020, розгляд справи призначено на 29.10.2020.

02.10.2020 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що подія, на яку посилається позивач, є страховим випадком.

Крім того, відповідач зазначає, що ні національне, ні міжнародне законодавство не позбавляють перевізника від обов`язку здійснити належне закріплення вантажу при транспортуванні автомобільним транспортом, а тому доводи апелянта щодо неправомірного посилання на національне законодавство не спростовують висновків суду першої інстанції.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Тищенко О.В. у відпустці за сімейними обставинами, розгляд справи №910/45/20 29.10.2020 не відбувся.

29.10.2020 від позивача надійшли пояснення, в яких зазначено, що у вантажній накладній не було жодних спеціальних застережень щодо кріплення вантажу, а тому за відсутності доказів протилежного, вантаж вважається належно закріпленим.

Після виходу судді з відпустки, розгляд справи призначено на 19.11.2020.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (вх. № 09.2-04.1/97057/20 від 17.11.2020), отримано 12.11.2020 особисто Дешко.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи належне повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, а також враховуючи надані представником відповідача пояснення, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представників позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

24.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» (страхувальник за договором) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (страховик за договором) укладено договір добровільного страхування відповідальності автоперевізника № 312.994113253.30513 (надалі - Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, і пов`язані з відшкодуванням страхувальником шкоди, заподіяної третім особам або їхньому майну, а також шкоди, заподіяної юридичним особам у зв`язку із наданням послуг по перевезенню вантажів.

Умовами Договору визначено, що страхуванням забезпечуються перевезення, які страхувальник виконує з використанням, зокрема транспортного засобу Scania R 420, державний номер НОМЕР_1 та Schwarzmuller S1, державний номер НОМЕР_2 .

14.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» та Wallfa Kft укладено договір перевезення вантажу № 06/2013.

Пунктом 2.5. зазначеного договору визначено, що перевізник зобов`язується нести повну відповідальність за збереження вантажу з моменту завантаження до моменту видачі вантажу замовнику.

На підставі заявки Wallfa Kft на міжнародне перевезення вантажу від 21.08.2017 № 1479/2017 позивач здійснив перевезення вантажу.

З акту приймання вантажу від 01.09.2017 № 01-09/17, складеного представником вантажоодержувача, вбачається, що виявлено бій та брак вантажу.

У зв`язку із виявленим браком Wallfa Kft звернулося до позивача з претензією про відшкодування збитків у розмірі 6 706,64 євро.

Платіжним дорученням від 09.01.2019 № 9 позивачем сплачено суму збитків у розмірі 6 706,64 євро.

06.09.2017 позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із заявою про настання збитку, в якій зазначено причину настання події: неналежним чином закріплений вантаж.

Листом від 09.11.2017 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з тим, що пошкодження вантажу трапилось через невідповідне кріплення вантажу, а не через випадок, який страховик міг визнати страховим.

Як вбачається з пояснень водія Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко», відібраних 30.07.2019, причиною настання події було екстрене гальмування, яке він здійснив для уникнення зіткнення з іншим автомобілем, який виїхав з другорядної дороги, подія відбулась у Брянській області.

У зв`язку із відмовою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у виплаті страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, в апеляційній скарзі, позивач не визнає факту неналежного закріплення вантажу, як причину, що зумовила його пошкодження, як і не визнає факту дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач вказує, що в процесі виконання перевезення, водій застрахованого транспортного засобу здійснив екстрене гальмування, для уникнення зіткнення з іншим транспортним засобом, яке спричинило рух вантажу та його пошкодження.

В свою чергу, Правилами дорожнього руху затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 визначено, що дорожньо-транспортна пригода (надалі також - ДТП) - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Тобто подія що сталася під час руху застрахованого транспортного засобу, навіть за участі лише одного транспортного засобу, в наслідок якої заподіяно матеріальні збитки (пошкоджено вантаж), є Дорожньо-транспортною пригодою.

Водночас, у випадку ДТП водій мав вчинити певні дії для оформлення факту настання ДТП, фіксування обставин, сприяти встановленню винних осіб, однак відповідні дії вчинені не були, а тому у суду на момент розгляду справи відсутні достовірні відомості щодо: місця ДТП, обставин, винних осіб, розміру заподіяних збитків.

З наявних матеріалів не можливо встановити, чи пошкодження вантажу відбулось одномоментно, у зв`язку з різким гальмуванням, чи пошкодження відбулось в наслідок декількох пов`язаних чи не пов`язаних між собою подій.

Всі обставини щодо ДТП позивач підтверджує поясненнями водія, тобто доказами отриманими виключно від позивача, як особи зацікавленої у задоволенні позову, при цьому матеріали справи не містять доказів звернення до національної поліції чи інших обставин які б перешкодили зібрати докази необхідні для підтвердження заявлених обставин про настання страхового випадку, а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що позивач належними та допустимими доказами довів факт настання страхового випадку.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до підпункту и) пункту 5.1. договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 24.01.2017 № 312.994113253.30513 страховик не відшкодовує збитки, які винили в результаті невідповідного упакування вантажу в упаковці (тарі), невідповідного ущільнення, розміщення та кріплення вантажу у транспортному засобі, відправлення вантажу в ушкодженому стані.

За умовами статті 26 Закону України «Про страхування» підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є:

1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України;

2) вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку;

4) отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні;

5) несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) інші випадки, передбачені законом.

Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Згідно з підпунктом 12.1.18 Договору добровільного страхування відповідальності автоперевізника від 24.01.2017 № 312.994113253.30513 страховик може повністю або частково відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадку, зокрема при відсутності документів, що підтверджують настання страхового випадку і розміру збитку.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з тим, що позивач звертаючись за страховим відшкодуванням сам визнав, що подія сталася внаслідок неналежним чином закріпленого вантажу, а надані до суду докази не підтверджують факт настання страхового випадку.

В свою чергу, колегія суддів відхиляє доводи позивача, на те що вантаж було закріплено належним чином, оскільки матеріали справи взагалі не містять доказів чи навіть посилань, що палети (дерев`яні піддони) кріпились будь-яким чином.

Наведені обставини у їх сукупності дають підстави вважати, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження настання страхового випадку, які є підставою для виплати страховиком суми страхового відшкодування за укладеним сторонами договором, що є підставою для відмови у задоволенні як вимоги про стягнення з відповідача 168 120 грн 00 коп. суми страхового відшкодування так і похідних вимог про стягнення з відповідача 6 135 грн 65 коп. пені, 10 529 грн 00 коп. 3 % річних та 31 295 грн 29 коп. інфляційних втрат нарахованих на суму страхового відшкодування.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги «Експедиція Дешко» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі № 910/45/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2020 у справі №910/45/20 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко».

4. Матеріали справи №910/45/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 23.12.2020 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

С.Я. Дикунська