РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2020Справа № 910/10975/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Національного банку України

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про стягнення 2 234 485, 62 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Каратун Т.В.;

Від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний банк України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - відповідач) про стягнення 2 234 485, 62 грн., з яких: 2 196 927,19 грн. основний борг та 37 558,43 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами Договору №100741 від 20.12.2018 позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 18 684 054, 67 грн в якості авансового платежу за споживання електроенергії за період з 01.01.2019 по 31.08.2019. Так позивач зазначає, що останнім фактично було спожито електроенергії на суму 16 487 127, 48 грн, у зв`язку з чим, невикористаною залишилась сума авансу в розмірі 2 196 927, 19 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, окрім того, позивачем нараховано до стягнення 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.20 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/10975/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.09.2020.

21.08.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що укладений договір між позивачем та відповідачем припинено з 05.08.2019, у зв`язку з набуттям відповідачем статусу дефолтний, про що відповідач неодноразово повідомляв позивача.

Окрім того, відповідач повідомив, що об`єми спожитої електроенергії позивачем визначено самостійно, без узгодження з постачальником електричної енергії. Також, відповідач зазначив, що направлений відповідачем акт прийому-передачі електричної енергії за період з 01 по 04 серпня 2019 року за договором позивачем не підписано та не повернуто, обсяг спожитої електроенергії розраховано невірно. Окрім того, розрахунок з відповідачем, як постачальником "останньої надії" не здійснено. Сума заборгованості позивачем перед відповідачем складає 10648819,66 грн.

У зв`язку з вищевикладеним відповідач зазначив, що стягнення суми оплати за договором не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов`язання, а є поверненням сплаченої попередньої суми оплати за оплачену, однак не спожиту електричну енергію, щодо вимог про стягнення 3% річних, відповідач зазначив що дана вимога є безпідставною.

31.08.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 28.09.2020.

У судовому засіданні 28.09.2020 представник позивача заявив усне клопотання про оголошення перерви по розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.09.2020 не заперечував проти задоволення усного клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2020, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи на 26.10.2020.

26.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

У судовому засіданні 26.10.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи на 29.10.2020.

29.10.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Літвінової М.Є.у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 призначено судове засідання по справі № 910/10975/20 на 18.11.2020.

27.10.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла промова у судових дебатах.

09.11.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення копії рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/10550/20.

18.11.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 судове засідання по справі № 910/10975/20 призначено на 16.12.2020.

16.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення копії рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/10553/20.

Представник відповідача у судове засідання 16.12.2020 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 070.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, приймаючи до уваги повідомлення відповідача про дату судового засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 16.12.2020 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2018 між Національним банком України (споживач, позивач) та ДПЗД "Укрінтеренерго" (постачальник, відповідач) було укладено Договір №100741, відповідно до умов якого, постачальник постачає споживачу електричну енергію 2-го класу напруги для забезпечення потреб електроустановок (об`єктів) споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість поставленої електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору, загальний об`єм електричної енергії становить 13 104 302 кВт/год.

Згідно з п. 3.1. договору, споживач за 5 календарних днів до запланованої дати поставки електричної енергії повідомляє Постачальника про початок постачання електричної енергії листом, електронна копія якого направляється на ел. адресу постачальника, а оригінал - поштовим відправленням.

Пунктом 3.2. договору визначено, що строк поставки електричної енергії - протягом 12 місяців від дати, зазначеної у листі Споживача, що передбачений у п.3.1. цього Договору.

У п. 3.4. договору визначено, що споживач має право вільно змінювати постачальника відповідно до процедури, визначеної ПРРЕЕ, та умов цього договору.

Відповідно до п. 3.5. договору, постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої оплати за електричну енергію, що не визначена у цьому договорі.

Пунктом 5.1. договору визначено, що загальна вартість цього договору становить 29 742 244, 06 грн.

Згідно п. 5.2. договору, ціна за одиницю електричної енергії визначена у Додатку 1 до цього Договору,

Відповідно до п. 5.4. договору, звітним періодом за цим договором є календарний місяць.

Споживач щомісячно до 20 числа місяця що передує звітному, надсилає постачальнику замовлення обсягів постачання електричної енергії на звітний місяць (п. 5.5. Договору).

Відповідно до п. 5.6. договору, постачальник щомісячно до 25 числа місяця, що передує звітному, на підставі отриманого від споживача замовлення обсягів постачання електричної енергії на звітний місяць складає та передає споживачу рахунок про оплату електричної енергії.

Згідно п. 5.7. договору, оплата електричної енергії за цим договором здійснюється на умовах попередньої оплати щомісячно до останнього числа місяця, що передує звітному, шляхом перерахування споживачем грошових коштів на рахунок постачальника на підставі наданого постачальником рахунку про оплату електричної енергії.

Відповідно до п. 5.10. договору сторони погодили, що приймання-передача електричної енергії, поставленої постачальником та прийнятої споживачем у звітному місяці, оформлюється шляхом підписання уповноваженими особами сторін актів приймання-передавання відповідно до даних комерційного обліку. При цьому, постачальник не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним місяцем складає та передає на підпис споживачу відповідний акт приймання-передавання; споживач протягом 5 робочих днів з дати отримання акта про приймання-передавання, у разі відсутності зауважень, підписує цей акт та передає його один примірник постачальнику або надає мотивовані зауваження та визначає строки для їх усунення.

Пунктом 5.11. договору визначено, що якщо фактичне споживання електричної енергії у звітному періоді виявиться меншим за обсяг електричної енергії, зазначений у замовлені обсягів постачання електричної енергії на звітний місяць, надлишок сплачених коштів у якості попередньої оплати коштів, враховується при формуванні платежів наступних звітних періодів.

Додатковим договором № 100915 від 28.01.2019 пункт 5.3. Договору викладено у наступній редакції:

Ціна електричної енергії включає в себе вартість послуг оператора системи передачі ДП «НЕК «Укренерго» щодо надання послуг з передачі електричної енергії, які необхідні для виконання цього Договору. Споживач здійснює плату за послугу з розподілу електричної енергії безпосередньо оператору системи розподілу.

У пункті 5.5 Договору цифри та слова «до 20 числа місяця, що передує звітному» замінити цифрами та словами «до 15 числа, що передує звітному».

У пункті 5.6 Договору цифри та слова «до 25 числа місяця, що передує звітному» замінити цифрами та словами «до 20 числа, що передує звітному».

У пункті 5.7 Договору цифри та слова «до останнього числа місяця, що передує звітному » замінити цифрами та словами «до 25 числа, що передує звітному».

Додатковим договором № 101305 від 12.07.2019 до договору сторони погодили внести зміни до договору, зокрема, відповідно до п. 2.3. загальний обсяг електричної енергії становить - 11 237 363,03 кВт/год.

Додатковим договором №101350 від 31.07.2019 до договору сторони погодили внести зміни до договору, зокрема, відповідно до п. 2.3. загальний обсяг електричної енергії становить - 11 420 085, 92 кВт/год.

Керуючись пунктом 5.10. Договору між НБУ та ДПЗД "Укрінтеренерго" було складено наступні Акти прийому - передачі електричної енергії:

Акт № 1 від 31.01.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 1 012 429 кВт.год. на суму 2343 821, 79 грн.

Акт № 2 від 28.02.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 944 650 кВт.год. на суму 2 186 910, 15 грн.

Акт № 3 від 31.03.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 874 479 кВт.год. на суму 2 024 460, 91 грн.

Акт № 4 від 30.04.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 765 146 кВт.год. на суму 1 771 349, 76 грн.

Акт № 5 від 31.05.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 790 956 кВт.год. на суму 1 831 101, 15 грн.

Акт № 6 від 30.06.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 872 957 кВт.год. на суму 2 020 937, 47 грн.

Акт № 7 від 31.07.2019, обсяг прийнятої електричної енергії 822 446 кВт.год. на суму 2 176 790, 91 грн.

Акт № 8 від 20.01.2020, обсяг прийнятої електричної енергії 818 527 кВт.год. на суму 2 131 755, 40 грн.

Таким чином, відповідно до даних з вузлів комерційного обліку, отриманих від операторів систем розподілу (передачі) електричної енергії щодо споживання електроенергії НБУ та на підставі щомісячних актів прийому-передачі електричної енергії, Національним банком фактично спожито 6 901 590, 00 Квт/год електричної енергії 2-го класу напруги.

Отже, НБУ у період з 01 січня 2019 до 31 серпня 2019 за Договором №100741 від 20.12.2018 фактично спожито електричної енергії на суму 44 943 555,09 грн.

На виконання умов Договору Позивачем в період з 01.01.2019 до 31.08.2019 сплачено Відповідачу в якості оплати за постачання електричної енергії щомісячні авансові платежі, а саме:

29.12.2018 перераховано 2 930 142, 71 грн. за період постачання з 01.01.2019 по 31.01.2019;

17.01.2019 перераховано 59 011, 03 грн. за період постачання з 01.01.2019 по 31.01.2019;

30.01.2019 перераховано 3 115 769, 94 грн. за період постачання з 01.02.2019 по 28.02.2019;

19.02.2019 перераховано 2 197 378, 07 грн. за період постачання з 01.03.2019 по 31.03.2019;

20.03.2019 перераховано 1 658 940, 29 грн. за період постачання з 01.04.2019 по 30.04.2019;

19.04.2019 перераховано 1 583 467, 41 грн. за період постачання з 01.05.2019 по 31.05.2019;

22.05.2019 перераховано 1 951 191, 95 грн. за період постачання з 01.06.2019 по 30.06.2019;

27.06.2019 перераховано 2 342 951, 33 грн. за період постачання з 01.07.2019 по 31.07.2019;

18.07.2019 перераховано 417 430, 55 грн. за період постачання з 01.07.2019 по 31.07.2019;

01.08.2019 перераховано 2 427 771, 39 грн. за період постачання з 01.08.2019 по 31.08.2019.

Таким чином, НБУ в загальному розмірі було сплачено платежів на суму 18 684 054, 67 грн.

Отже, загальна сума авансу, що підлягає поверненню ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО" на користь НБУ за Договором складає 2 196 927, 19 грн., та розраховується наступним чином:

18 684 054, 67 грн. (сума авансу) - 16 487 127, 28 грн. (сума за фактично спожиту електричну енергію) = 2 196 927, 19 грн. (загальна сума авансу, що підлягає поверненню ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО").

01.11.2019 НБУ було направлено до ДПЗД "УКРІНТЕРЕНЕРГО" лист (вих№65-0008/56995) з вимогою про повернення загальної суми авансу за Договором в строк протягом 10 днів.

Проте, станом на час подання позову, суму авансу відповідачем не повернуто.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 275 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно п. 5.7. договору, оплата електричної енергії за цим договором здійснюється на умовах попередньої оплати щомісячно до 25 числа, що передує звітному, шляхом перерахування споживачем грошових коштів на рахунок постачальника на підставі наданого постачальником рахунку про оплату електричної енергії.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов вищезазначеного договору позивач здійснив попередню оплату у розмірі 18 684 054. 67 грн., у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок поставити електричну енергію на відповідну суму, проте, позивачем, фактично було спожито електричної енергії на суму 16 487 127, 48 грн, що підтверджується відповідними актами прийому-передачі, жодних доказів щодо спростування даного факту відповідачем не подано.

Крім того, як встановлено судом, з 01.09.2019 Національним Банком України змінено постачальника електричної енергії на ТОВ "Мартін трейд", що підтверджується наявним в матеріалах справи листом від 23.08.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Оскільки відповідно до п. 13.5.4. договір було припинено у зв`язку зі зміною електропостачальника, у відповідача виник обов`язок повернути суму попередньої оплати за вирахуванням поставленої електричної енергії.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 13.1. договору визначено, що у разі невиконання умов Договору у встановлений термін, він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що не звільняє сторони від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим договором.

З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що зміна електропостачальника позивача відбулася лише з 01.09.2019, а постачання електроенергії здійснювалось до 31.08.2019, за відсутності доказів іншої кількості спожитої енергії, а також ненадання відповідачем доказів на підтвердження заборгованості позивачем перед відповідачем, як постачальником "останньої надії" суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок щодо повернення суми попередньої оплати у розмірі 2 196 927, 19 грн. у зв`язку з чим позовні вимоги в частині повернення суми вказаної попередньої оплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 37 558, 43 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Згідно п.1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за період прострочки з 21.11.2019 року по 15.06.2020 року вважає, що він є арифиметно вірним, а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Національного банку України задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 85; ) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9; ) заборгованість у розмірі 2 196 927 (два мільйона сто дев`яносто шість тисяч дев`ятсот двадцять сім) грн. 19 коп, 3% річних у розмірі 37 558 (тридцять сім тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 43 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 33 517 (тридцять три тисячі п`ятсот сімнадцять) грн. 28 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28.12.2020.

Суддя М.Є.Літвінова