ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Справа № 915/2400/19

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Говоріної А.Е.

від сторін та третьої особи представники не з?явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/2400/19

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Діонісій VN,

вул. Соборна, 58, смт. Воскресенське, Вітовський район, Миколаївська область, 57210;

до відповідачів:

1) акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль,

вул. Лєскова, 9, м. Київ, 01011;

2) приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича,

вул. Пушкінська, 17-а, оф. 13, м. Миколаїв, 54030;

адреса для листування: а/с № 78, м. Миколаїв, 54001;

третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович,

вул. Січових Стрільців, 11, кім. 106, м. Київ, 04053;

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) Діонісій VN звернулося до акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль (далі ?? Банк) та приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича з позовом (з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 27.12.2019 за вх. № 19651/19), в якому викладено таку вимогу:

Визнати виконавчий напис реєстровий № 2489, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. 04.11.2019 року на договорі застави транспортних засобів, укладеному 13.02.2019 року між ПАТ Райффайзен банк Аваль та ТОВ Діонісій VN, що посвідчений приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., та зареєстрований в реєстрі за № 107, таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивований тим, що указаний вище напис вчинений з численними порушеннями законодавства, зокрема, без дотримання строку, установленого пп. 2.3 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, та за відсутності доказів, підтверджуючих розмір заборгованості позивача, ? а тому є таким, що не підлягає виконанню.

Позивач також зазначає, що Банком не надано доказів щодо повної видачі спірного кредиту, у зв?язку з чим у вимозі Банку невірно сформована сума заборгованості.

За такими вимогами ухвалою від 20.01.2020 відкрито провадження в даній справі.

Іншою ухвалою від тієї ж дати задоволено заяву ТОВ Діонісій VN про вжиття заходів забезпечення позову в даній справі та зупинено стягнення по виконавчому провадженню ВП № 60547919 з примусового виконання виконавчого напису від 04.11.2019 № 2489, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем, яке перебуває на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича, ? до набрання чинності рішенням суду в даній справі.

Банк у відзиві від 29.01.2020 позов не визнав, вважаючи його необґрунтованими та безпідставним.

Так, відповідач зазначає, зокрема, що спірний виконавчий напис вчинений не на іпотечному договорі, а на договорі застави рухомого майна, у зв?язку з чим у даному випадку доводи позивача про порушення пп. 2.3 п. 2 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є безпідставними та підлягають відхиленню.

Банк також зазначив, що доводи ТОВ Діонісій VN щодо розміру заборгованості не підтверджені жодними доказами, а тому є формальними, необґрунтованими та безпідставними.

Від приватного виконавця Куліченка та приватного нотаріуса Михайленка документи по суті справи не надійшли.

Сторони та третя особа, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, своїх представників у судове засідання не направили.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Між Банком (кредитором) та ТОВ Діонісій VN (позичальником) укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій від 15.03.2011 № 01/42-0-1/11-025 (далі ? генеральний договір), згідно умов якого кредитор зобов?язався здійснювати на користь позичальника кредитні операції у межах сум загального ліміту та сублімітів, передбачених пунктами 1.2., 1.3. генерального договору в порядку, визначеному статтею 2 цього генерального договору, а позичальник ? виконати усі обов?язки, що витікають зі змісту кредитної операції, цього генерального договору, умов та договорів, і повністю погасити заборгованість у межах строку кредитної операції відповідного виду. Загальний ліміт за цим генеральним договором становить 3600000 грн. (п.п. 1.1, 1.2 генерального договору).

На забезпечення виконання зобов?язань позичальника за генеральним договором Банком укладено з ТОВ Діонісій VN договір застави транспортних засобів від 13.02.2019, посвідчений приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. та зареєстрований у реєстрі за № 107 (далі ? договір застави), у відповідності до умов якого позивач (заставодавець) передає заставодержателю в заставу належне йому на праві власності рухоме майно, а саме: вантажний сідловий тягач-Е марка DAF, модель XF 105.410, 2009 року випуску, номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ТОВ Діонісій VN на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 24.11.2016.

Сторони домовились, що договірна вартість предмета застави на момент укладення договору застави становить 487200 грн. та відповідає ринковій на дату підписання договору застави (п. 1.3 договору застави).

Крім цього, пунктом 9 договору застави сторони передбачили право заставодержателя та випадки, при настанні яких останній може звернути стягнення на предмет застави, зокрема у вигляді реалізації предмета застави у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Так, сторонами у п.п. 9.1-9.2 договору застави погоджено, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави і задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави у наступних випадках: невиконання або порушення позичальником строків виконання будь-яких грошових зобов?язань, що забезпечені заставою згідно зі статтею 2 договору застави; порушення всіх або окремих засвідчень і гарантій, передбачених договором застави, або виявлення неточності чи невірності засвідчень та гарантій па дату укладання договору застави та/або порушення інших зобов?язань позичальника за генеральним договором або заставодавця за договором застави; настання обставин, що можуть призвести до знищення, пошкодження, псування чи втрати предмета застави або іншої неможливості звернення стягнення на предмет застави з будь-яких причин (виникнення податкової застави, накладення арешту, звернення стягнення на предмет застави іншими кредиторами тощо) або істотного знецінення предмету застави; прийняття рішення про припинення позичальника чи заставодавця, про виділ інших юридичних осіб з юридичної особи заставодавця або порушення справи про банкрутство позичальника чи заставодавця (якщо заставодавець юридична особа або зареєстрований як фізична особа-підприємець); припинення (розірвання, визнання недійсним) з будь-яких підстав генерального договору (або всіх чи окремих договорів) та/або порушення судових чи інших проваджень про оспорювання генерального договору (або всіх чи окремих договорів) та/або договору застави з ініціативи позичальника, заставодавця або третіх осіб, у тому числі щодо визнання їх недійсними/припиненими/зміненими/розірваними або такими, що не підлягають виконанню з будь-яких інших причин, у т.ч. через неналежне виконання будь-якою стороною своїх обов?язків за генеральним договором або договором застави; в інших випадках, передбачених законодавством України.

У випадках, передбачених підпунктами 9.1.2.-9.1.6. цього пункту договору застави, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави незалежно від настання строків виконання забезпечених заставою зобов?язань. Заставодержатель самостійно визначає черговість звернення стягнення на об?єкти рухомого майна, що складають предмет застави, а також черговість погашення забезпечених заставою вимог.

Заставодержатель на власний вибір може застосовувати наведені нижче способи звернення стягнення на предмет застави: 1) за рішенням суду про звернення стягнення або про набуття у власність предмету застави; 2) позасудові способи звернення стягнення па предмет застави: передача (набуття) предмета застави у власність заставодержателя в рахунок виконання зобов?язань, що забезпечуються заставою за договором застави; продаж заставодержателем предмета застави третій особі-покупцю шляхом укладання договору купівлі-продажу від імені заставодавця; переказ заставодавцем заставодержателю відповідної грошової суми, що є предметом застави, у тому числі в порядку договірного списання з будь-яких рахунків заставодавця; реалізація предмета застави у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Сторони дійшли згоди, що підтвердженням безспірності заборгованості позичальника перед заставодержателем та документом, що підтверджує прострочення виконання зобов?язань за генеральним договором є розрахунок заборгованості, складений і засвідчений заставодержателем.

Якщо заставодержатель має намір звернути стягнення на предмет застави впозасудовому порядку відповідно до умов пункту 9.2.2 договору застави, заставодержатель надсилає заставодавцю (та позичальнику, якщо він є відмінним від заставодавця), а також іншим обтяжувачам, на користь яких зареєстроване обтяження предмету застави, письмове повідомлення про порушення забезпеченого заставою зобов?язання в порядку, передбаченому ст. 27 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень (із зазначенням обраного позасудового способу звернення стягнення) (п. 9.4 договору застави).

Матеріали справи свідчать, що 28.10.2019 Банком оформлено вимогу № 140/8/879 про порушення забезпеченого обтяженням зобов?язання, в якій наведене посилання на положення п.п. 9.1-9.4 генерального договору, згідно яких у разі порушення позичальниками строків виконання або невиконання будь-яких грошових зобов`язань за генеральним договором та/або за окремими договорами, а також у разі прийняття рішення про припинення позичальника/поручителя, тощо кредитор має безумовне право вимагати негайно дострокового повного/часткового погашення заборгованості.

Банком повідомлено позивача, що, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 18.10.2019 у стані припинення знаходяться позичальники (в межах генерального кредитного договору) ТОВ Діонісій VN, ПП ОНІКС-ОПТ та поручитель ТОВ Глобал Транс Термінал; у зв?язку з цим з моменту направлення даної вимоги (28.10.2019) строк виконання зобов?язань за кредитними договорами, укладеними в рамках генерального договору, є таким що настав.

Банк також зазначив, що вимагає негайного погашення кредитної заборгованості або передачі предметів забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Банк указав, що ним визначено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі застави.

Ліквідатор ТОВ Діонісій VN у відповіді (без номеру без дати) на указану вимогу зазначив, що вимога Банку не може бути задоволеною у такому вигляді у зв`язку з відсутністю доказів надання кредитних коштів іншим позичальникам за генеральним договором, інформації про розмір сум, сплачених іншими позичальниками, тощо. У зв?язку з цим ліквідатор просив надати більш детальний та розгорнутий розрахунок з урахуванням всіх критеріїв, необхідних для здійснення обчислень.

У подальшому 04.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем за заявою Банку на підставі ст. 87 ЗУ Про нотаріат, глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, вчинено виконавчий напис № 2489 про звернення стягнення на указане вище заставне рухоме майно.

Предметом даного позову є немайнова вимога позивача про визнання вищенаведеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст. 546 ЦК України, виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Застава ? це спосіб забезпечення зобов?язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов?язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами (ст. 1 Закону України Про заставу).

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов?язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 574 ЦК України).

Статтею 3 Закону України Про заставу визначено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов?язання.

У разі невиконання зобов?язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов?язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв?язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст. 589 ЦК України).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України).

Стаття 19 Закону України Про заставу передбачає, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов?язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (абз. 1 ст. 20 Закону України Про заставу).

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (абз. 6 ст. 20 Закону України Про заставу).

У відповідності до ст. 20 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень (далі ? Закон) до забезпечувальних обтяжень, зокрема, належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

Статтею 24 Закону передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється, зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса, в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов?язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України Про нотаріат, нотаріат в Україні ? це система органів і посадових осіб, на які покладено обов?язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом Про нотаріат та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України Про нотаріат).

Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі ? Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису ? це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України Про нотаріат).

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначає Глава 14 Закону України Про нотаріат та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

У відповідності до ст. 87 Закону України Про нотаріат, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст. 88 Закону України Про нотаріат передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями ? не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів передбачено, що для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, нотаріусу подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов?язання.

У п. 2 зазначеного акту визначено, що для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов?язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Норми статті 88 Закону України Про нотаріат містять певні умови вчинення виконавчих написів. Так, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо, зокрема, подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов?язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов?язання боржником.

При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками ? наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів.

Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України Про нотаріат, та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 та у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 910/289/18.

Аналізуючи вищенаведені норми права та обставини справи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Так, позовна заява обґрунтована недотриманням при вчиненні виконавчих положень п.п. 2.3 п. 2 гл. 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, а саме без дотримання 30-ти денного строку з дня направлення вимоги за договором іпотеки, а також незгодою позивачів із розміром заборгованості, заявленої до стягнення.

Водночас, предметом оскарження у даній справі виступає виконавчий напис від 04.11.2019 № 2489 про звернення стягнення на заставне рухоме майно за договором застави. Отже, виконавчий напис вчинений на договорі застави рухомого майна, а не на договорі іпотеки.

При цьому, у п.п. 2.3 п. 2 гл. 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій зазначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов?язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень -письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв?язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Отже, зазначені вимоги ставляться під час вчинення виконавчих написів на договорах іпотеки.

Разом із тим, зазначеним Порядком вчинення нотаріальних дій не передбачено вимог щодо спливу тридцяти днів з дня направлення вимог боржнику для вчинення виконавчих написів на договорах застави рухомого майна .

Оскільки оспорюваний виконавчий напис був вчинений на договорі застави рухомого майна, а не на іпотечному договорі, доводи позивача щодо порушення підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є необґрунтованими.

Щодо розміру заборгованості, з якими не погоджується позивач, то на підтвердження обставин в цій частині позивачем не наведено жодного конкретного доводу щодо незгоди з наявною заборгованістю.

Слід також зазначити, що предметом стягнення за виконавчим написом є тіло кредиту, без нарахованих процентів та штрафних санкцій.

Як зазначалося вище, за змістом п.п. 9.2, 9.2.2 договору застави заставодержатель на власний вибір може застосовувати позасудові способи звернення стягнення на предмет застави, в тому числі і реалізацію предмета застави у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. При цьому сторони дійшли згоди, що підтвердженням безспірності заборгованості позичальника перед заставодержателем та документом, що підтверджує прострочення виконання зобов?язань за Генеральним договором є розрахунок заборгованості, складений і засвідчений заставодержателем.

Суд зауважує, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Отже, у задоволенні позову належить відмовити.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що, згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, в даному випадку, у зв?язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

У відповідності до ч. 9 ст. 145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

За такого заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 20.01.2020 в даній справі, підлягають скасуванню.

У судовому засіданні 22.12.2020, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю Діонісій VN відмовити повністю.

2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 20.01.2020 в даній справі.

3. Копії даного рішення направити учасникам справи на адреси, зазначені у вступній частині рішення.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 23.12.2020.

Суддя Т.М. Давченко