ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"22" грудня 2020 р. Справа № 906/927/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Грязнов В.В.

судді Розізнана І.В.

судді Мельник О.В.

секретар судового засідання Новосельська О.В.,

представники учасників справи:

позивач- не з`явився;

відповідач- не з`явився;

третьої особи- не з`явився;

прокурор- Безпалов А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Жито-мирської області на рішення господарського суду Житомирської області від 11.02.2019, повний текст якого складено 27.02.2019, у справі №906/927/18(суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перлина Заріччя»

до Житомирської районної державної адміністрації м.Житомир

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-

Державного підприємства «Івано-Франківський військовий

Ліспромкомбінат» м.Івано-Франківськ

про визнання недійсним розпорядження №7 від 06.01.2005,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Перлина Заріччя» (нада-лі в тексті Товариство) звернулось до господарського суду Житомирської області з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.01.2019 вх.№1967), в якому просить визнати недійсним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області (надалі в тексті Адміністрація) від 06.01.2005 №7 «Про затвердження технічної документації із землеустрою по встановленню меж і виготовленню державного акта на право постійного користування земельною ділянкою Державному підприємству Міністерст-ва оборони України «Івано-Франківський ліспромкомбінат» на земельну ділянку площею 491,1265 га в частині площі куди увійшла земельна ділянка площею 7,5550 га, кадастровий номер :01:000:0220, яка необхідна для обслуговування і на якій знаходиться ціліс-ний майновий комплекс база відпочинку «Перлина» за адресою: Житомирська область, Жито-мирський район, сільська рада Зарічанська, Зарічанський військовий лісгосп, квартал №4, виділ 9, що належить на праві власності ТзОВ «Перлина Заріччя». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне розпорядження з моменту набуття позивачем права власності на цілісний майновий комплекс база відпочинку «Перлина» порушує право останнього на користування земельною ділянкою, на якій розташоване вказане нерухоме майно.(т.1, арк.справи 3-8, 149).

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 22.10.2018 відкрито провад-ження у справі №906/927/18 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство «Івано-Франківський військовий Ліспромкомбінат».(т.1, арк.справи 1-2).

Рішенням господарського суду Житомирської області у даній справі від 11.02.2019 позов задоволено. Визнано частково недійсним розпорядження голови Житомирської районної дер-жавної адміністрації Житомирської області від 06.01.2005 №7 в частині, яка стосується земель-ної ділянки площею 7,5550 га з кадастровим номером :01:000:0220, на якій знахо-диться належний на праві власності ТзОВ «Перлина Заріччя» цілісний майновий комплекс база відпочинку за адресою: Житомирська обл., Житомирський р-н, с/р Зарічанська, Зарічанський військовий лісгосп, квартал 4, виділ 9. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюване розпорядження з моменту набуття Позивачем права власності на нерухоме майно порушує право останнього на користування земельною ділянкою, яке передбачене статтею 120 Земель-ного кодексу України, та підлягає захисту шляхом визнання частково недійсним спірного роз-порядження в частині, яка стосується земельної ділянки площею 7,5550 га, яка на день ухва-лення цього судового рішення має кадастровий номер :01:000:0220, на якій знахо-диться належний на праві власності ТзОВ «Перлина Заріччя» цілісний майновий комплекс база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: Житомирська обл., Житомирський р-н, с/р Зарічанська, Зарічанський військовий лісгосп, квартал 4, виділ 9. Іншого способу захисту прав позивача при наявних обставинах не передбачено.(т.1, арк. справи 180-181).

Не погоджуючись із рішенням, Прокурор подав скаргу до Північно-західного апеляцій-ного господарського суду, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомир-ської області від 11.02.2019 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Перлина Заріччя».(т.1, арк.справи 192-197).

Обґрунтовуючи скаргу Прокурор зазначає, господарський суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, постановивши з порушенням норм матеріального та процесу-ального права. Вважає, що підставою представництва прокуратурою Житомирської області в суді Житомирської районної державної адміністрації стало порушення інтересів держави у сфері дотримання вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення, а також порушення порядку вилучення вказаних земель із постійного користування. Прокурор звертає увагу, що захисту інтересів держави у цій сфері Житомирська районна державна адміністрація не здійснює, оскільки не направляла представника в судове засідання, з приводу заявлених позовних вимог не заперечувала, рішен-ня у справі №906/927/18 в апеляційному порядку не оскаржувала. Таким чином, позиція Жито-мирської районної державної адміністрації суперечить інтересам держави в частині дотримання порядку вилучення земель лісогосподарського призначення із користування. Скаржник зазна-чає, що рішення суду в даній справі ухвалене судом першої інстанції із неправильним засто-суванням статей 328, 377 Цивільного кодексу України та статей 120, 122 Земельного кодексу України, що відповідно до статей 275, 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування. Крім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що оспо-рюване розпорядження прийняте 06.01.2005, а об`єкт нерухомості ТзОВ «Перлина Заріччя» придбане 15.05.2009, тому на час прийняття розпорядження права Товариства у спірних відно-синах жодним чином не були порушені, а тому підстав для звернення ТзОВ «Перлина Заріччя» з позовом про визнання розпорядження недійсним не було.

Північно-західний апеляційний господарський постановою від 08.05.2019 апеляційну скаргу прокурора задоволив. Рішення Господарського суду Житомирської області від 11.02. 2019 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Апеляційний суд виходив того, що Позивач не довів наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу, за захистом якого звернувся з цим позовом. Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на правомірність звернення Прокурора з апеляційною скаргою в інтересах дер-жави в особі Житомирської РДА, як органу уповноваженого на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, з огляду на нездійснення останнім захисту інтересів держави (ненаправлення представників у судове засідання в суді першої інстанції, неподання заперечень з приводу заявлених позовних вимог, неоскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку). Також суд апеляційної інстанції визнав поважними причини пропуску Прокурором строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, врахувавши, що з матеріалами справи та повним текстом рішення Прокурор ознайомився лише 25.03.2019 на підставі заяви від 21.03.2019 №05/1-157вих-19, а також з метою недопущення порушення прав особи на доступ до правосуддя, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 129 Конституції України, статтею 254 Господарського проце-суального кодексу України (далі ГПК України) та для захисту прав і охоронюваних законом інтересів сторін.(т.2, арк.справи 7-23).

Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду скасовано постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2019 у справі №906/927/18, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.(т.3, арк. справи 33-44)

Скасовуючи постанову Верховний Суд зауважив, що за конкретних встановлених обс-тавин цієї справи висновки суду апеляційної інстанції про доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва прокурором інтересів держави в суді є передчасними. При новому розгляді справи апеляцій-ному суду слід належним чином встановити наявність або відсутність підстав для представ-ництва прокурором інтересів держави в особі відповідача, за наслідками чого ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.

Після надходження матеріалів справи №906/927/18 до Північно-західного апеляційного господарського суду ухвалою від 16.11.2020 відкрито провадження за апеляційною скаргою Проку-рора.(т.3, арк.справи 47, 50).

У судовому засіданні апеляційної інстанції 22.12.2020 Прокурор підтримав свою апе-ляційну скаргу в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування правової позиції. Звернув увагу, що бездіяльність Відповідача призвела до порушення інтересів держави.

Інші учасники справи не забезпечили явку своїх уповноважених представників у при-значене на 22.12.2020 судове засідання.

Крім того, у судовому засіданні апеляційної інстанції 22.12.2020 колегія суддів відмо-вила у задоволенні клопотання Товариства, яке надійшло на електронну адресу апеляційного суду 18.12.2020 про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю представника взяти участь у судовому засіданні (т.3, арк.справи 53-54). Колегія суддів виходила з того, що від-кладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу в судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для відкладення. Крім того, явка сторін обов`язковою не визнавалась, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті. При цьому, Товариство будучи юридичною особою не обмежене колом представників, до клопотання не додано жодних доказів на підтвердження неможливості участі представника, а статтею 197 ГПК України учасникам справи надано право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у даній справі, заслухавши пояснення представника, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України (надалі в тексті ГПК України), право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у госпо-дарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого само-врядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямо-ваних на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право зверта-тися до суду в інтересах інших осіб.

Законом встановлено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності. Частина 2 статті 4 ГПК України містить перелік суб`єктів, право на звернення яких до господарського суду є обмеженим. Це означає, що право на звернення до господарського суду повинно бути прямо передбачене законодавчими актами України.

Стаття 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана конституційна норма конкретизована у статті 14 Закону України «Про судо-устрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, господарський процесуальний кодекс України повинен містити імпера-тивні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Частиною 1 статті 254 ГПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеля-ційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторо-нами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких крите-ріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У даному випадку з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Житомирської районної державної адміністрації звернувся Прокурор та вказавшина бездіяльність останньої, зазначив про наявність порушених інтересів держави, які полягають у необхідності відновлення законності при набутті права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення, а також у зв`язку з порушенням порядку вилучення вказаних земель із постійного користування. Прокурор наголошує, що Адміністрація не направила представника в судове засідання, заявле-них позовних вимог не заперечувала, не оскаржувала в апеляційному порядку рішення у справі №906/927/18. З огляду на зазначені обставини, Прокурор вважає, що позиція Житомирської районної державної адміністрації суперечить інтересам держави в частині дотримання порядку вилучення земель лісогосподарського призначення із користування.

Враховуючи висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у даній справі, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до ч.ч.3-5 ст.53 ГПК України у визна-чених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скар-зі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійнювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідно-синах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або від-сутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу пози-вача.

Переглядаючи рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що за зміс-том ч.2 ст.2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відноси-нах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1311 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання прин-ципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропо-нуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03. 2005, заява 61517/00, пункт 27). Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ заз-начає, що сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відпо-відним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003р. №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, перед-бачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального право-суддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового про-вадження, зміст п.3 ч.1 ст.1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва про-курором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя.(пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції закону станом на час подання апеляційної скарги прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відпо-відні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрун-товується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Ви-щого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлума-чення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представ-ництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні зага-льнодержавних (політичних, економічних, соціаль-них та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, дер-жавного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інте-ресами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господар-ських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вба-чати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, това-риств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відно-синах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Звертаючись з апеляційною скаргою, Прокурор у даній справі обґрунтував наявність «інтересів держави», які на його думку полягають в порушенні законності у сфері земельних відносин, оскільки оспорюване розпорядження прийняте 06.01.2005, а об`єкт нерухомості ТзОВ «Перлина Заріччя» придбаний 15.05.2009, тому на час прийняття розпорядження права Това-риства у спірних відносинах жодним чином не були порушені, а тому підстав для звернення ТзОВ «Перлина Заріччя» з позовом про визнання розпорядження недійсним не було.

Водночас Конституція України передбачає можливість представництва прокурором інте-ресів держави у виключних випадках.

Колегія суддів зауважує, що за наслідками розгляду справи №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 вирішила виключну правову проблема щодо таких питань: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представ-ництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість від-реагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення пере-вірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визна-чається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскар-ження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається проку-рор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрун-тування підстав для представництва.

При цьому, колегія суддів зауважує, що нездійснення захисту виявляється в усвідом-леній пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює пору-шення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інте-ресам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин пору-шення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Верховний Суд в постанові від 15.09.2020 у справі №906/282/20 звернув увагу, що захи-щати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. А щоб інтереси держави не залишились незахищеними, прокурор виконує субси-діарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Отже, прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для такого представництва.

В даному випадку, звертаючись до суду з апеляційною скаргою Прокурор мав обґрун-тувати наявність підстав для здійснення представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів. Відповідно, наявність одного факту порушення інтересів держави недо-статньо для здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді. Таке право, в даному випадку право подавати апеляційну скаргу, прокурор має лише, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для представництва інтересів держави Прокурором зазначено лише те, що Житомирською районною державною адміністрацією, як уповноваженим органом не здійснювався захист інтересів держави, оскільки в судове засідання не направлявся представник, не заперечувались заявлені позовні вимоги та не оскаржене рішення у справі №906/927/18 в апеляційному порядку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учас-никами. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти у відповідних правовідносинах державу (вис-новки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 та від 26.06. 2019 у справі № 587/430/16-ц).

Розглянувши доводи Прокурора про представництво ним в суді інтересів держави в особі Житомирської РДА, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Прокурором в апеля-ційній скарзі не доведено підстав для представництва ним в суді зазначеного органу, як того вимагають зазначені вище норми права.

Крім того, у своїй постанові від 15.09.2020 у справі №906/282/20 Верховний Суд звернув увагу, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґ-рунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 заз-начила про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе пору-шення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого від-чуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: зна-чимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслід-ків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкод-жали такому зверненню, тощо.

Водночас, Прокурором не подано доказів для встановлення неналежного виконання Від-повідачем своїх повноважень. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону.

Колегія суддів зауважує, що Відповідач був обізнаний стосовно ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, проте не скористався своїм процесуальним правом на оскарження цього рішення в апеляційному порядку.

Матеріали справи не містять жодних доказів звернення Прокурора до Відповідача з підстав недотримання останнім вимог законодавства, що призвело до порушення інтересів держави.

За таких обставин, Прокурор у даній справі фактично звернувся з апеляційною скаргою на захист прав та інтересів Житомирської районної державної адміністрації, яка є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку.

При цьому, колегія суддів дійшла висновку, що Прокурором фактично не дотримано вимог Закону України «Про прокуратуру» щодо процедури звернення до суду для представниц-тва інтересів держави в особі уповноваженого органу.

Таким чином, Прокурор у цій справі фактично не дотримався вимог статті 23 та 24 Закону України «Про прокуратуру», оскільки не надіслав уповноваженому органу, в даному випадку Житомирській РДА, жодних повідомлень про можливе виявлене правопорушення, не надав будь-якого строку для відповідної реакції та не повідомив про подання позовної заяви до суду в інтересах Райдержадміністрації, що не може вважатися належним дотриманням умов законодавства для звернення прокурора до суду.

З огляду на таке, Прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме Прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду з апеляційною скаргою від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які б підтверджували встановлення Прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», тому, в даному випадку, Прокурором не доведено в апеляційній скарзі своєї правомочності щодо представництва інтересів особи відносно якої Прокурор подав скаргу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 83 постанови у справі №912/2385/18 від 26.05.2020 дійшла висновку про необхідність залишення без розгляду відповідно до пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, якщо після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Пункт 2 частини 1 статті 226 ГПК України передбачає, що суд залишає позов без розг-ляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Натомість суду апеляційної інстанції надано повноваження закрити апеляційне провад-ження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.(п.2 ч.1 ст.264 ГПК України).

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі №906/927/18, відкрите за скаргою Заступника прокурора Житомирської області на рішення господарського суду Житомирської області від 11.02.2019, підлягає закриттю на підс-таві пункту 2 частини 1 статті 264 ГПК України.

Керуючись ст.ст.34, 86, 129, 232, 234, 264, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити апеляційне провадження за скаргою Заступника прокурора Житомирської об-ласті на рішення господарського суду Житомирської області від 11.02.2019 у справі №906/ 927/18.

2. Матеріали справи №906/927/18 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.