ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
03.12.2020 Справа № 905/857/19
Суддя - Говорун О.В.
Секретар судового засідання - Коновалова А.І.
Відповідач - Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу".
Про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 102723,50 грн.
Представники учасників справи:
від позивача не з`явився;
від відповідача не з`явився.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу" (далі - відповідач) про стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 142271,87 грн.
21.01.2020 до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки документи, які б могли підтвердити або спростувати заборгованість роботодавця залишились на території проведення антитерористичної операції. 15.03.2017 відповідач звернувся до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення внаслідок здійснення невідомими особами протидії законній господарській діяльності відповідача. У захоплених будівлях залишилась документація про фінансово-господарську діяльність. Відповідач фактично втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька обл. м.Кіровське, у тому числі до договорів, бухгалтерських первинних документів, документів кадрового діловодства, а також печаток та штампів. Втрата контролю до виробничих потужностей та іншого майна, зокрема, трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу та ін. унеможливило виконання відповідачем обов`язків перед позивачем, які передбачених трудовим законодавством. Факт перебування у трудових відносинах і звільнення позивача не може свідчити про наявність невиплаченої заробітної плати, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Позивачем не доведений факт виконання роботи, оскільки у відповідача відсутні документи первинного обліку праці та заробітної плати, а отже позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем щодо невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Крім того, ну думку відповідача, позивачем не обґрунтований розрахунок заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.
Суд приймає до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог та розглядає справу з урахуванням викладених в цій заяві обставин.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просив розглянути справу без його участі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до наказу від 15.03.2017 №1211к ОСОБА_1 , на підставі п.1 ст.36 КЗпП, звільнений за згодою сторін, про що міститься відповідний запис в доданій до позовної заяви копії трудової книжки позивача (т.1 а.с.15 зворотній бік).
Підставами припинення трудового договору є угода сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України).
Представником позивача був наданий оригінал трудової книжки позивача. Вказаний оригінал був оглянутий судом в судовому засіданні та встановлено відповідність оригіналу наданим позивачем копій трудової книжки.
Запис від 15.03.2017 про звільнення позивача засвідчений підписом начальника відділу з адміністрування персоналу на якому міститься відтиск печатки відповідача.
Відповідачем до відзиву на позов був доданий науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 24.07.2017 №2372/2/21-10.2, відповідно до якого 15.03.2017 відповідачем був виданий наказ №1211к "Про звільнення" яким 3485 працівників було звільнено за угодою сторін. Обґрунтування висновків здійснено з урахуванням копії, зокрема, наказу відповідача №1211к "Про звільнення" (т.1 а.с.43, 47-48).
За таких обставин, суд вважає спростованими доводи відповідача в частині втрати наказів, зокрема, наказу про звільнення позивача від 15.03.2017 №1211к.
Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України (далі-ГПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Відповідачем наказу "Про звільнення" від 15.03.2017 №1211к, на підставі якого було звільнено позивача, надано не було.
Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ч.1,2 ст. 47 КЗпП України).
Згідно з ч.1 ст.116 КЗПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, заробітна плата та компенсація за невикористану щорічну відпустку, які належать до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Враховуючи надання позивачем до суду оригіналу трудової книжки, суд дійшов висновку про виконання відповідачем обов`язку в частині видачі позивачу оформленої трудової книжки.
В той же час, до суду не надано доказів виконання відповідачем обов`язку в частині виплати позивачу всіх сум, що належать йому від відповідача, зокрема заробітної плати за період з 01.03.2017 по 15.03.2017 та компенсації за невикористану відпустку.
Враховуючи, що позивача звільнено саме на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, тобто за угодою сторін, а не з ініціативи власника або уповноваженого органу з підстав передбачених зокрема п.п. 3,4 ст.40 КЗпП (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків; прогул), суд відхиляє доводи відповідача щодо недоведеності факту виконання позивачем роботи за період з 01.03.2017 по 15.03.2017.
Згідно з ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Статтею 115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст.110 КЗпП України, яка кореспондується з ст. 30 Закону України "Про оплату праці", при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Відповідно до абз.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Сторони не заперечують щодо виплати позивачу заробітної плати до 28.02.2017.
Позивачем, на підтвердження отриманих виплат від відповідача за період з березня 2016 по лютий 2017 року надані копії розрахункових листів та розшифрування операцій по картковому рахунку, виданого АТ "Перший український міжнародний банк" (т.1 а.с.221-230).
Крім того, позивачем, на підтвердження розміру отриманої заробітної плати від відповідача за 12 місяців, які передували місяцю в якому позивач був звільнений, надана інформація з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (т.1 а.с.18-21).
Статтею 45 Конституції України визначено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, виходячи з наведених приписів Конституції України та Закону України "Про відпустки", грошова компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні працівника є одним з видів реалізації права на відпочинок.
Відповідно до вимог п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100 (далі-Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивач при визначенні розміру компенсації виходив із розрахунку середньої заробітної плати за останні 12 календарних місяців роботи.
З березня 2016 по лютий 2017 року позивачу відповідачем було нараховано та виплачено 284543,77 грн, що підтверджується даними індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу за формою ОК-5, розшифруванням операцій по картковому рахунку, виданого АТ "Перший український міжнародний банк", а також даними з розрахункових листів.
Абзацом 1 пункту 7 розділу ІV Порядку передбачено, що нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат помножується на число календарних днів відпустки.
З урахуванням викладеного вище, суд вважає вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо доводів відповідача про недоведеність позивачем кількості днів невикористаної щорічної відпустки суд зазначає наступне.
14.04.2014 Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".
Згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України", м.Хрестівка (до 22.05.2016 м.Кіровське) внесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Таким чином, на території м.Хрестівка (м.Кіровське) антитерористична операція здійснювалась з 14.04.2014.
Відповідач посилається на неможливість підтвердити або спростувати наявність у позивача невикористаних днів щорічної відпустки у зв`язку з тим, що 13.03.2017 невідомими особами були вчинені дії, які мають ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.206 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим позивач 15.03.2017 звернувся до правоохоронних органів з повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. В захоплених будівлях залишилась вся документація про фінансово-господарську діяльність відповідача. Захоплене підприємство відповідача знаходиться на тимчасово окупованій території (м.Кіровське Донецької області).
Відповідно до ч.1 ст.93 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України "Про відпустки", власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.
Відповідачем не доведено, що починаючи з червня 2015 року він не мав можливості вести облік та зберігати документи на підставі яких, зокрема, здійснювалась виплата заробітної плати працівникам, а також здійснювався облік наданих працівникам відпусток за зміненим місцезнаходженням.
Судом прийнято до уваги, що відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати позивачу до 28.02.2017, що свідчить про складання відповідачем документів щодо первинного обліку праці та заробітної плати.
Крім того, виходячи з приписів п.51.1 ст.51 Податкового Кодексу України, відповідач, як податковий агент, зобов`язаний подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків.
Позивачем, на підтвердження саме 117 днів невикористаної відпустки надана особова картка, в якій зазначено, що позивач звільнений за згодою сторін 15.03.2017 на підставі наказу №1211к, трудова книжка позивачем отримана (т.1 а.с.16-17).
Як вбачається з відомостей, які зазначені в особовій картці, відповідачем після зміни місцезнаходження неодноразово приймались накази про відпустку позивача.
Відповідачем не доведено, що копія особової карти не могла бути отримана безпосередньо у відповідача при звільненні.
Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Виходячи з змісту наведеної норми, на суд покладений обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце) аніж не були (постанова Верховного Суду від 21.08.2020, справа №904/2357/20).
На підставі вищевикладеного, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження наявності 117 днів невикористаної відпустки, з урахуванням ненадання відповідачем наказу про звільнення позивача (який був наданий відповідачем для складання науково-правового висновку торгово-промислової палати від 24.07.2017), приймаючи до уваги наявність обов`язку та можливості ведення відповідачем обліку використаних відпусток після зміни місцезнаходження та, відповідно, обліку днів невикористаної відпустки позивачем, відсутність спростування відповідачем прийняття саме тих наказів про відпустку позивача, які зазначені в особовій картці, суд вважає доведеним, що невикористана відпустка позивача складає 117 днів.
Інша кількість днів невикористаної відпустки позивача відповідачем не доведена.
Копію особової картки, яка була додана представником позивача до відповіді на відзив, яка була отримана судом 12.10.2020 (т.1 а.с.231-234), не може бути розцінена судом як належний доказ, оскільки вказана картка була засвідчена невідомою особою після фактичної втрати відповідачем контролю над підприємством.
Згідно з ч.1 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
Протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України (ст.10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції").
Отже, настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) мають бути засвідчені сертифікатом Торгово-промислової палати України або уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами.
Наданий відповідачем науково-правовий висновок торгово-промислової палати України від 24.07.2017 № 2372/2/21-10.2 не засвідчує настання форс-мажорних обставин.
Встановлення обставин, які є підставою для задоволення позову або відмови в задоволенні позову, віднесено саме до компетенції суду, який здійснює оцінку поданих сторонами доказів в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім того, за приписами статті 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється лише від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Внаслідок настання випадку або непереборної сили, роботодавець не звільняється від виплати заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, сплата яких не є відповідальністю.
На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про порушення гарантованих Конституцією України одних з основоположних прав позивача на одержання винагороди за працю та права на відпочинок.
Крім того, розгляд наведених відповідачем справ був здійснений в порядку цивільного судочинства, в той час як справа №905/857/19 розглядається в порядку господарського судочинства із застосуванням зокрема інституту вірогідності доказів.
З наданих відповідачем копій постанов не вбачається, що суди дійшли до висновку про відмову в задоволенні позову за наслідками оцінки саме тих доказів, які були надані сторонами та досліджені в цій справі.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, за приписами ч.2 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача та стягується в дохід Державного бюджету України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.129, 236-238 ГПК України, господарський суд
Позов задовольнити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається в порядку встановленому ст. 257 ГПК України, з урахуванням п.п.17.5) п.п.17 п.1 Розділу ХІ Перехідні положення ГПК України, протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.12.2020.

Суддя О.В. Говорун