ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2020 р. Справа№ 910/10816/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Оплачко В.О. (ордер КС №816973 від 29.10.2020)

від відповідача: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Канал-Тепло СЕРВІС"

на рішення господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року

у справі №910/10816/20 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Канал-Тепло СЕРВІС"

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Херсона

про стягнення 75 870, 77 грн., -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Канал-Тепло СЕРВІС» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України в особі квартиро-експлуатаційного відділу міста Херсон про стягнення 75 870,77 грн., з яких: 56 651,68 грн. - тіло боргу; 16 577,96 грн. - пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ; 906,42 грн. - інфляційних збитків; 1 734,17 грн. - 3% річних. А також просило стягнути судові витрати в розмірі 8 102,00 грн., з яких: 2 102,00 судового збору та 6000,00 - витрати на правничу допомогу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.09.2020 року заяву ТОВ «Канал-Тепло СЕРВІС» про заміну відповідача задоволено. Замінено первісного відповідача - Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Херсон на належного Квартирно-експлуатаційного відділу м. Херсон.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року у справі №910/10816/20 позов задоволено частково: стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Херсона на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Канал-Тепло СЕРВІС" 56 651 грн. 68 коп. основного боргу, 9 506, 62 грн 62 коп. пені, 730 грн 89 коп інфляційних втрат, 1 734 грн 71 коп. 3% річних, 1906 грн 30 коп. судового збору та 5441 грн 40 коп. витрат на правову допомогу, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, в свою чергу відповідачем не спростований. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем невірно було нараховано пеню більше ніж за 6 місяців та інфляційні збитки без урахування дефляції.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Канал-Тепло СЕРВІС" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року по справі №910/10816/20 в частині нарахування пені та інфляційних втрат, шляхом стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Херсона на користь ТОВ "Канал-Тепло СЕРВІС" 16 577, 96 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ; 906, 42 грн. інфляційних втрат. Змінити рішення господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року по справі №910/10816/20 в частині нарахування судових витрат, шляхом стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Херсона на користь ТОВ "Канал-Тепло СЕРВІС" судових витрат в розмірі 8 102, 00 грн., з яких 2 102, 00 грн. судовий збір, 6000, 00 грн. витрати на правову допомогу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що рішення суду першої інстанції прийнято при неповному з`ясуванні та вивченні обставин, що мають значення для справи, а також при порушенні норм процесуального та неправильному застосуванні норм матеріального права. Зазначив на те, що судом першої інстанції було безпідставно застосовано ч.6 ст. 232 ГК України в частині нарахування пені, оскільки договором передбачено нарахування пені за кожен день перевищення терміну від суми не перерахованих коштів. Також скаржник вказує, що при розрахунку інфляційних, судом першої інстанції було здійснено арифметичну помилку, оскільки позивачем при розрахунку було включено період дефляції, а тому розрахунок позивача є вірним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Канал-Тепло СЕРВІС" та призначено справу до розгляду на 22.12.2020 рік.

22.12.2020 року у судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати частково, прийняти нове рішення яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 96, 97).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.03.2019 року між позивачем (надалі - підрядник) та відповідачем (надалі - замовник) було укладено договір №17. (а.с.12-14)

За умовами пунктів 1.1. та 1.2 договору, підрядник зобов`язується виконати за завданням замовника наступні види робіт: поточний ремонт, гідрохімічне очищення системи опалення будівлі казарми за ГП №1 військового містечка №9 с. Антонівка. Замовник зобов`язується прийняти та оплатити вище перелічені роботи згідно актів виконаних робіт.

Пунктами 2.1 та 2.2 договору визначено, що ціна договору, складає 56 651 грн. 68 коп. Кінцева ціна договору визначається по фактично виконаних обсягах і актах виконаних робіт, в цінах на момент їх укладення.

Як визначено пунктами 3.1.,3.3. та 3.4 договору оплата по даному договору проводиться по факту виконаних робіт по затверджених актах форми № КБ-2в, КБ-3.Оплата здійснюється протягом 7 банківських днів з моменту підписання обома сторонами актів виконаних робіт в безготівковій формі шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний рахунок підрядника. Кінцевий розрахунок по даному договору проводиться замовником не пізніше 31.12.2019 після повного виконання робіт, включаючи усунення виявлених в процесі приймання недоліків.

Строки договору визначені в пунктах 4.2.-4.4. договору за якими, договір вступає в силу з моменту підписання обома сторонами і діє 31.12.2019, при умові повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному договору. Здача-приймання виконаних робіт здійснюється у відповідності до діючих норм і правил та оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт. Замовник підписує акт здачі-приймання виконаних робіт протягом трьох днів з дня його отримання, або відмовляє в підписанні та протягом трьох днів з дня отримання акту здачі-приймання виконаних робіт надає або надсилає виконавцю письмову обґрунтовану відповідь про причини відмови від підписання акту, замовник вважається таким, що прийняв виконані роботи та зобов`язаний їх оплатити.

Замовник зобов`язується прийняти в установленому порядку та оплатити виконані роботи (п. 5.3.9. договору).

Умовами пункту 6.1. сторони погодили, що в разі невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених договором, винна сторона відшкодовує спричинені у зв`язку з цим збитки .

При несвоєчасній оплаті замовником вартості виконаних підрядником робіт, він виплачує підряднику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день перевищення терміну від суми не перерахованих коштів. (п. 6.4. договору).

На виконання умов договору, 24.05.2019 року позивач здав, а відповідач прийняв виконання робіт, відповідно до Акту за травень 2019 форми КБ-2в та КБ-3 на загальну суму 56 651,68 грн.(а.с.21-23).

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що відповідачем в порушення договірних зобов`язань не було сплачено заборгованість за договором №17 від 25.03.2019 року в розмірі 56 651,68 грн., а також в зв`язку з порушенням умов договору в частині своєчасного розрахунку за виконанні роботи нараховано 16 577,96 грн. - пені, 906,42 грн. - інфляційних збитків та 1 734,71 грн. - 3% річних.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач в добровільному порядку не виконав умови договору № 17 від 25.03.2019 року за виконанні роботи не розрахувався та має борг 56 651,68 грн. Окрім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги стягнув 9 506,62 грн. - пені, 730,89 грн. - інфляційні збитки, 1 734,71 грн. - 3% річних за розрахунком суду. В іншій частині позову відмовив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Як унормовано до вимог ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Вимогами ч. 1 статті 853 ЦК України унормовано, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки в роботі.

Також, за змістом ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов вказаного договору підрядник здав, а замовник прийняв виконанні робіт на загальну суму 56 651, 68 грн., що підтверджується, актом приймання виконаних робіт від 24.05.2019 та відповідною довідкою про вартість виконаних робіт від 24.05.2019, що підписані обома сторонами та скріплені печатками без зауважень.

В свою чергу, відповідачем не надано доказів здійснення оплати за виконані роботи за договором №17 від 25.03.2019, або доказів, які б свідчили про відсутність у відповідача обов`язку виконати зобов`язання за цим договором.

Пунктом 3.3. договору визначено, що оплата здійснюється протягом 7 банківських днів з моменту підписання обома сторонами актів виконаних робіт в безготівковій формі шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний рахунок підрядника.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що підрядник в повному обсязі виконав свої договірні зобов`язання, про що свідчить акт приймання виконаних будівельних робіт, підписаний представниками обох сторін без зауважень, в свою чергу відповідач обов`язок щодо оплати виконаних позивачем робіт в повному обсязі не здійснив, належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України оплати за виконанні роботи суду не надав, за вищевказаних обставин судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги щодо стягнення основної суми заборгованості за виконані роботи в розмірі 56 651, 68 грн.

Стосовно нарахування і стягнення пені у розмірі 16 577,96 грн. за період з червня 2019 по липень 2020 рік, колегія суддів вважає за можливе зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як унормовано вимогами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов`язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

За приписами пункту 6.4 договору, при несвоєчасній оплаті замовником вартості виконаних підрядних робіт, він виплачує підряднику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день перевищення терміну від суми не перерахованих коштів.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Разом з тим п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України унормовано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання з своєчасної оплати виконаних робіт не здійснив, колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені, погоджується з ним та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 9 506,62 грн. за період з 05.06.2019 р. по 05.12.2019 р.

В свою чергу доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно було застосовано ч.6 ст. 232 ГК України в частині нарахування пені, оскільки договором передбачено нарахування пені за кожен день перевищення терміну від суми не перерахованих коштів, а саме за період з 05.06.2019 по 21.07.2020, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними зазначаючи наступне.

Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/12765/19 від 19.11.2020 року, нормою ч.6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України строку, за який нараховуються штрафні санкції. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 12.03.2020 у справі № 907/65/18, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на п. 8.3 договору № 17 від 25.03.2019 року, оскільки зазначеним пунктом договору сторонами погоджено не збільшення тривалості періоду нарахування пені, а можливість звернення до суду з позовними вимогами про захист свого цивільного права або інтересу стосовно стягнення основного суми боргу та штрафних санкцій передбачених договором та законом на протязі 10 років.

Стосовно нарахування і стягнення інфляційних втрат в сумі 906,42 грн. та 3% річних у розмірі 1 734,71,73 грн. за період з червня 2019 по липень 2020 рік, колегія суддів вважає за можливе зазначити наступне.

Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97р при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання з своєчасної оплати виконаних робіт не здійснив, колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, погоджується з ним та вважає його арифметично вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у сумі 1 734,71 грн. та інфляційні втрати у розмірі 730,89 грн. за період з 05.06.2019 р. по 21.07.2020 р.

Також в апеляційній скарзі, скаржник просить змінити рішення в частині нарахування судових витрат, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 8 102,00 грн. з яких: 2 102,00 грн. - судового збору та 6 000,00 грн. - витрат на правничу допомогу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог вважає, що судом першої інстанції правомірно було стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1906, 30 грн.

Стосовно витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, колегія судів зазначає наступне.

Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору №1106/17-КТС від 11.06.2020, укладеного між позивачем та адвокатом Оплачко В.О., копію платіжного доручення №486 від 22.07.2020 на суму 6000,00 грн, копію свідоцтва №2213/10 від 27.03.2003, а також оригінал ордеру серії КС №623078 від 23.07.2020.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені документи належним чином підтверджують суму судових витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн., надану позивачу адвокатом Оплачко В.О., також враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

За приписами ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (окрім судового збору), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, беручи до уваги зазначені норми права, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судом першої інстанції правомірно було покладено на відповідача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому стягненню підлягає сума витрат на правову допомогу у розмірі 5441, 40 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року у справі №910/10816/20, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Канал-Тепло СЕРВІС» на рішення господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року у справі №910/10816/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року у справі №910/10816/20 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

Матеріали справи №910/10816/20 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України

Повний текст постанови складено 23.12.2020

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко