ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3325/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (64300, Харківська область, м. Ізюм, пр.-т. Незалежності, 33, ідент. код 32284148)

до Фізичної особи-підприємця Луговської Людмили Павлівни ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_1 )

про стягнення 39701,43 грн.

за участю представників:

позивача: - не з`явився

відповідача: - Луговська Л.П.

ВСТАНОВИВ:

Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця Луговської Людмили Павлівни та просить стягнути з останньої заборгованість за поставлену теплову енергію на підставі договору № 318 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.09.2009, в період з листопада 2014 по листопад 2018 у розмірі 39701,43 грн., що складається з 31299,99 грн. основного боргу, 3374,89 грн. пені, 1401,41 грн. 3 % річних та 3625,14 грн. інфляційних.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.10.2020 року позовну заяву Ізюмського комунального підприємства теплових мереж було залишено без руху. Надано позивачу строк п`ять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2018 р. прийнято позовну заяву Ізюмського комунального підприємства теплових мереж до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/3325/20 та керуючись ч. 1 ст. 247 ГПК України призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 24.11.2020 о 10:30.

У судовому засіданні 24.11.2020 р. було задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 08.12.2020 р. об 11:30, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 08.12.2020 р. було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 16.12.2020 р. об 11:30, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 16.12.2020 р. було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 23.12.2020 р. о 10:00, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

Надані учасниками справи протягом розгляду справи заяви по суті справи та докази на підтвердження своїх правових позицій по суті спору були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача у судове засідання 23.12.2012 р. не з`явився, у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечує проти позовних вимог, вказуючи на відсутність заборгованості за поставлену відповідачу теплову енергію в гарячій воді на підставі договору № 318 про купівлю - продаж теплової енергії в гарячій воді від 01.09.2009 року. Зокрема відповідач зазначає, що теплова енергія поставлена позивачем за період з листопада 2011 р. по листопад 2018 року регулярно оплачувалася відповідачем згідно наданих ІКПТМ рахунків та з метою врегулювання спірних питань між відповідачем та позивачем в серпні 2017 року було проведено звіряння взаємних зобов`язань за продану теплову енергію за період з 01 листопада 2011 року по 01 серпня 2017 року, в результаті якого було встановлено наступне: позивачем продало відповідачу теплової енергії на суму 47 160,87 грн. і нараховано пені в сумі 281,22 грн., а відповідачем сплачено до ІКПТМ 47 816,20 грн.; переплата склала 374,11 грн., що підтверджується листом - відповіддю ІКПТМ за підписом директора ІКПТМ Рєпкіна К.В. за вих. № 1016 від 04 вересня 2017 року. Таким чином, за твердженнями відповідача, станом на 01 серпня 2017 року будь-якої заборгованості перед Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж у відповідача не було, але мала місце попередня оплата в сумі 374,11 грн. За таких підстав відповідач наполягає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості перед ІКПТМ в сумі 39 701 грн. 29 коп. безпідставні, не підтверджені будь-якими доказами, і не підлягають задоволенню.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 549, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим до виконання сторонами. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до норм ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний, зокрема оплатити прийняту енергію.

Частиною 6 ст. 276 ГК України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" належить до повноважень органів місцевого самоврядування. Згідно з ст. 13 Закону України "Про теплопостачання" до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать, зокрема встановлення для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії (крім тарифів на теплову енергію, вироблену на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях та когенераційних установках) у порядку і межах, визначених законодавством.

20 лютого 2012 р. між Фізичною особою-підприємцем Луговською Людмилою Павлівною (споживач, відповідач) та Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж (теплопостачальна організація, позивач) було укладено Договір № 318 про купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до п. 1.1. якого 1.1., теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах та з параметрами теплоносія на вході мереж споживача, які відповідають температурному графіку режимів відпуску теплової енергії, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з умовами цього Договору позивач зобов`язувався постачати відповідачу теплову енергію на об`єкти визначені у Додатку № 1 в до Договору, а саме: м. Ізюм, Харківська обл., вул. Фрунзе (Покровська), буд. № 50, площею 47,1 кв.м.

Відповідно до п. 6.2. договору розрахунки за теплову енергію проводяться у грошовій формі відповідно до встановлених органами місцевого самоврядування тарифів.

Споживач сплачує теплопостачальній організації вартість зазначеного в договорі обсягу споживання теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків за минулий період (п. 6.4 договору).

Відповідно до п. 6.5 договору, сторонами узгоджено, що споживач розраховується за показами приладів комерційного обліку: якщо фактичне використання теплової енергії більше ніж заявлено, це перевищення окремо оплачується споживачем не пізніше 28-го числа поточного місяця; якщо фактичне споживання теплової енергії нижче від сплаченого заявленого обсягу, вартість такого перевищення зараховується в рахунок оплати заявленого обсягу споживання теплової енергії періоду, наступного за розрахунковим.

В разі розрахунків без приладів комерційного обліку відповідач не пізніше 18 числа місяця наступного за розрахунковим (п.6.6. Договору) - в разі якщо обсяг фактично спожитої теплової енергії перевищує сплачений заявлений обсяг, вартість такого перевищення самостійно сплачується споживачем не пізніше 18 числа (28) періоду, наступного за розрахунковим.

За умовами пунктів 10.1, 10.4, цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01 вересня 2010 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення дії договору не буде письмово заявлено однією із сторін. Такої заяви жодної із сторін заявлено не було.

Як вказує позивач у позовній заяві, зважаючи на те, що система централізованого опалення відповідача об`єднана із системою житлового будинку, в опалювальні періоди з листопада 2014 року по листопад 2018 року здійснювалася поставка теплової енергії у вигляді гарячої води відповідачу у вказане вище приміщення, на потреби централізованого опалення.

Факт надання позивачем відповідачу послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді в опалювальних сезонах з 2011 по 2018 роках у нежитлове приміщення по вул. Фрунзе (Покровська), буд. 50 в м. Ізюм Харківської області підтверджується актами включення системи теплоспоживання (а.с. 50-53).

Як зазначено у позовній заяві, в період опалювальних сезонів 2014 - 2018 років позивач, виконав умови договору повністю, поставивши відповідачу теплову енергію на загальну суму 43 104,33 грн., а саме: за листопад 2014 теплову енергію на суму 1 326,24 грн., за грудень 2014 на суму 1 937,56 грн., за січень 2015 на суму 1 704,99 грн., за лютий 2015 на суму 1 449,32 грн., за березень 2015 на суму 1 739,94 грн., за квітень 2015 на суму 526,85 грн., за жовтень 2015 на суму 1 157,95 грн., за листопад 2015 на суму 1 420,52 грн., за грудень 2015 на суму 1 839,75 грн., за січень 2016 на суму 2 595,05 грн., за лютий 2016 на суму 1 495,42 грн., за березень 2016 на суму 1 393,62 грн., за квітень 2016 на суму 128,51 грн., за жовтень 2016 на суму 851,13 грн., за листопад 2016 на суму 1 433,17 грн., за грудень 2016 на суму 1 880,67 та на суму 154,83 грн., за січень 2017 на суму 2 412,85 грн., за лютий 2017 на суму 1 727,44 грн. та на суму 409,26 грн., за березень 2017 на суму 1 464,60 грн., за квітень 2017 на суму 79,58 грн., за жовтень 2017 на суму 646,09 грн., за листопад 2017 на суму 1 655,97 грн., за грудень 2017 на суму 1 881,44 грн., за січень 2018 на суму 2 392,88 грн., за лютий 2018 на суму 2 242,53 грн., за березень 2018 на суму 2 320,65 грн., за квітень 2018 на суму 476,83 грн., за жовтень 2018 на суму 389,18 грн., за листопад 2018 на суму 1 969,51 грн.

Крім того, за твердженнями позивача, відповідач оплати проводив несвоєчасно у зв`язку з чим на прострочену заборгованість було нараховано пеню в сумі 34 109,37 грн., яка була розрахована відповідно до пункту 8 Додатку 6а Договору.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було здійснено оплату за отриману теплову енергію у загальному розмірі 43480,66 грн., зокрема: 16.12.2014 р. сплачено 1702,57 грн., 26.01.2015 сплачено 1937,56 грн., 19.02.2015 р. сплачено 1704,99 грн., 23.03.2015 р. сплачено 1449,32 грн., 23.04.2015 - 1 739,94 грн., 01.12.2015 р. - 1 157,95 грн. із зазначенням призначення платежу за жовтень 2015; 24.12.2015 р. - 3105,32 грн. із зазначенням призначення платежу за листопад 2015; 19.01.2016 р. - 681,80 грн. із зазначенням призначення платежу за грудень 2015; 11.02.2016 р. - 2595,05 грн. із зазначенням призначення платежу за січень 2016; 17.03.2016 р. - 1495,42 грн. із зазначенням призначення платежу за лютий 2016; 12.04.2016 р. - 1393,62 грн. із зазначенням призначення платежу за березень 2016; 12.05.2016 р. - 128,51 грн. із зазначенням призначення платежу за квітень 2016; 24.11.2016 р. - 851,13 грн. із зазначенням призначення платежу за жовтень 2016; 23.12.2016 р. - 1433,17 грн. із зазначенням призначення платежу за листопад 2016; 07.02.2017 р. - 2035,50 грн. із зазначенням призначення платежу за грудень 2016; 24.03.2017 р. - 4549,55 грн. із призначення платежу за січень та лютий 2017; 27.04.2017 р. - 1464,60 грн. із зазначенням призначення платежу за березень 2017; 29.05.2017 р. - 79,58 грн. із зазначенням призначення платежу за квітень 2017; 18.12.2017 р. - 2302,06 грн. із призначення платежу за жовтень, листопад 2017; 30.01.2018 р. - 1881,44 грн. із зазначенням призначення платежу за грудень 2017; 23.02.2018 р. - 2392,88 грн. із зазначенням призначення платежу за січень 2018; 23.03.2018 р. - 2242,53 грн. із зазначенням призначення платежу за лютий 2018; 06.04.2018 р. - 2320,65 грн. із зазначенням призначення платежу за березень 2018; 16.05.2018 р. - 476,83 грн. із зазначенням призначення платежу за квітень 2018; 05.11.2018 р. - 389,18 грн. із зазначенням призначення платежу за жовтень 2018; 06.12.2018 р. - 1969,51 грн. із зазначенням призначення платежу за листопад 2018.

Разом з тим, позивач стверджує, що оскільки платежі були здійснені з простроченням встановленого строку оплати та відповідачу була нарахована пеня в загальній сумі 34 109,37 грн., то відповідно до положень статті 534 Цивільного кодексу України позивачем проведені відповідачем оплати на загальну суму 43 480,66 грн. були розподілені наступним чином:

- 11 804,34 грн. зараховано на погашення основної заборгованості;

- 30 734,89 грн. зараховано на погашення пені.

Таким чином, станом на 27.08.2019. заборгованість за отриману теплову енергію складає 31299,99 грн. основної заборгованості, 3 374,89грн. з нарахованої на заборгованість пені.

Вказані доводи позивача спростовуються наступним.

Відповідно до п. 3.7, 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95, отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу. (Правова позиція ВГСУ у постановах від 15.09.2011 № 5015/1494/11, від 15.02.2007 № 12/615, від 09.08.2016р. № 911/1079/16).

Сплачені відповідачем грошові кошти в загальній сумі 34480,66 грн., в яких зазначено чітке призначення платежу: оплата за теплову енергію за відповідний місяць та рік та з посиланням на відповідний рахунок на оплату необґрунтовано частково зараховано позивачем в рахунок погашення заборгованості за попередні періоди та в рахунок оплати пені, оскільки позивач не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Одночасно суд наголошує, що у разі порушення зобов`язання за договором постачання, покупець зобов`язується сплатити штрафні санкції: пеню, штраф. Продавець "має право вимагати" від покупця як оплату за отриманий товар, так і оплату штрафних санкцій. Але, "має право вимагати" не означає "має право зараховувати грошові кошти, які прийшли на оплату товару на залік (за рахунок) погашення нарахованих ним штрафних санкцій. Особливо це стосується, тих випадків, коли такий порядок не передбачений договором постачання.

Умовами Договору, укладеного між сторонами спору, не передбачено повноважень теплопостачальної організації щодо зарахування коштів у сплату пені у самовільному порядку.

Таким чином, у даному випадку суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 534 ЦК України.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід зазначити, що у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

За таких обставин, враховуючи відсутність належних доказів наявності станом на час звернення з позовом у відповідача неоплаченої заборгованості за поставлену теплову енергію за період з листопада 2014 р. по листопад 2018 р. за договором № 318 про купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 20 лютого 2012 р., суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення на користь позивача 39701,43 грн. заборгованості.

Згідно з положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, в які включено і витрати на сплату судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення та з урахуванням п.17.5 розділу ХІ Перехідних положень ГПК України та п. 4 розділ Х Прикінцеві положення ГПК України.

Інформація у справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено "24" грудня 2020 р.

Суддя М.І. Шатерніков