СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2020 р. Справа № 922/2195/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Зубченко І.В., суддя Радіонова О.О.,

за участі секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,

за участі представників:

позивача не з`явився,

відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача, АТ "НАК "Нафтогаз України", м. Київ (вх. № 2890 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20 (ухвалене у приміщенні господарського суду Харківської області суддею А.М. Бураковою, дата складання повного тексту рішення 01.10.2020) у справі № 922/2195/20

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради, смт. Краснопавлівка, Лозівський район, Харківська область

про стягнення 19 380,90 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20 позов задоволено частково. Стягнуто з КП "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради (64621, Харківська область, Лозівський район, смт. Краснопавлівка, м-н, буд. 16, ідентифікаційний код 37346355) на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) пеню у сумі 2 948,31 грн, 3% річних у сумі 1 156,20 грн, збитки у сумі 12 328,08 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на умови договору, перевіривши розрахунок позивача пені, 3% річних та збитків за договором, обґрунтованими є вимоги позивача та правомірними є нарахування пені у сумі 5 896,62 грн, 3% річних у сумі 1 156,20 грн та збитків у сумі 12 328,08 грн за порушення відповідачем умов договору № 1587/18-БО-32 постачання природного газу від 12.10.2018. Разом з тим, суд першої інстанції зменшив заявлену до стягнення суму пені на 50 % та стягнув з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 2 948,31 грн.

АТ "НАК "Нафтогаз України" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти дану апеляційну скаргу до провадження, рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 2 948,31 грн скасувати, прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення пені у сумі 2 948,31 грн, у стягненні якої було відмовлено, задовольнити, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог скаржник посилається на те, що:

- суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин ст. 233 Господарського кодексу України, не врахував інтереси позивача;

- нараховані штрафні санкції не є надмірно великими у порівнянні з невиконаним відповідачем грошовим зобов`язанням;

- відсутність вини відповідача у виникненні боргу та скрутне фінансове становище останнього не є винятковим випадком для зменшення розміру неустойки.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2020 визначено склад колегії суддів: Гребенюк Н.В. головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Зубченко І.В., Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.11.2020 поновлено позивачу, АТ "НАК "Нафтогаз України", м. Київ, пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, АТ "НАК "Нафтогаз України", м. Київ, на рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20. Встановлено строк до 02.12.2020 включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії та доданих до нього документів іншій стороні у справі в порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України. Встановлено учасникам справи строк до 02.12.2020 включно для подання до Східного апеляційного господарського суду заяв та клопотань, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги позивача, АТ "НАК "Нафтогаз України", м. Київ, з доказами надіслання їх копій іншим учасникам справи. Зупинено дію рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2020 визначено склад колегії суддів: Гребенюк Н.В. головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Зубченко І.В., Радіонова О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.12.2020 призначено справу № 922/2195/20 до розгляду на "22" грудня 2020 р. о 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 117. Повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не сповістили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, що підтверджується поштовими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, доводи позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради (споживач) було укладено договір № 1587/18-БО-32 постачання природного газу (надалі - договір).

Також, між сторонами були укладені наступні додаткові угоди до договору: № 1 від 22.10.2018, № 2 від 27.10.2018, № 3 від 31.10.2018, № 4 від 29.11.2018, № 5 від 12.03.2019, № 6 від 20.03.2019 та № 6/7 від 29.03.2019.

Відповідно до п.1.1. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору, постачальник зобов`язувався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язувався прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

Згідно п.1.2. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 3492655,08 грн., що підтверджується наступними актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.10.2018 за жовтень 2018 року на суму 65035,14 грн.;

- від 30.11.2018 за листопад 2018 року на суму 634675,15 грн.;

- від 31.12.2018 за грудень 2018 року на суму 825055,25 грн.;

- від 31.01.2019 за січень 2019 року на суму 765763,03 грн.;

- від 28.02.2019 за лютий 2019 року на суму 615317,63 грн.;

- від 31.03.2019 за березень 2019 року на суму 503190,70 грн.;

- від 30.04.2019 за квітень 2019 року на суму 83618,18 грн.

Пунктом 5.1. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору було встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно позову позивач вказував, що відповідачем розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушенням умов договору. В підтвердження даних обставин позивачем надано сальдо по підприємству відповідача за період з 01.10.2018 по 31.03.2020 та довідку по операціях по підприємству відповідача за період з 01.10.2018 по 31.03.2020.

Згідно п. 7.2. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1., 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3. договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Пунктом 3.13. договору (в редакції додаткової угоди № 4) визначено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7. договору. При цьому розмір збитків визначається наступним чином:

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати позичальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період (п. 3.13.1.);

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою (п. 3.13.2.):

В = (Vф-Vn)хЦхК,

де: Vф - об єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений Позивачем Відповідачу протягом розрахункового періоду за цим Договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу;

Vn - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1 Договору;

Ц - ціна природного газу за цим Договором;

К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.

Пунктом 5.7. договору (в редакції додаткової угоди № 4) передбачено, що відшкодування позивачу збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13. договору, здійснюється наступним чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо відповідач порушив п. 3.9. договору та не надав акт приймання передачі, то використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених п. 2.1. договору, розраховує збитки відповідно до п. 3.13.1. або 3.13.2. п.3.13. договору;

- споживач після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає відповідачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензїї, зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензїї.

Відповідно до підп. 8) п.6.2. договору (в редакції додаткової угоди № 4) споживач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати позивачу збитки, розраховані відповідно до п. 3.13. договору.

Відповідно до підп. 4) п.6.3. договору (в редакції додаткової угоди № 4), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків, що виникли через порушення відповідачем умов п. 2.1. договору у разі, якщо відхилення фактично використаних споживачем у розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

Відповідно до п. 2.1. договору (у редакції додаткової угоди № 6 ) постачальник передає споживачу у березні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 103,000 тис.куб.м.

Актом приймання-передачі від 31.03.2019 року сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 67,24800 тис.куб.м.

Таким чином, відповідач у березні 2019 фактично спожив природний газ, в обсязі меншому на 35,75200 тис.куб.м. ніж було узгоджено сторонами відповідно до п. 2.1. договору.

17.05.2019 позивачем на адресу відповідача відправлено Акт-претензію за вих.№ 26-893-19, змінену в частині розрахунків суми збитків листом від 27.11.2019 за вих.№ 26-4218-19, якою позивач вимагав у відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13 та 5.7 Договору та п.1 Розділу VI Правил постачання природного газу в розмірі 8179,46 грн. за різницю між замовленим в березні 2019 обсягом природного газу та фактичним обсягом використаного відповідачем в березні 2019 природного газу за договором, згідно розрахунку збитків.

Вищезазначені Акт-претензія та лист про зміну суми збитків отримані відповідачем, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте, станом на момент звернення із цим позовом до суду, збитки позивача в добровільному порядку відповідачем не відшкодовані.

Відповідно до п. 2.1. договору (у редакції додаткової угоди № 6) постачальник передає споживачу у квітні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 30,000 тис.куб.м.

Актом приймання-передачі від 30.04.2019 року сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 11,17500 тис.куб.м.

Таким чином, відповідач в квітні 2019 фактично спожив природний газ, в обсязі меншому на 18,82500 тис.куб.м. ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1. договору.

19.06.2019 позивачем на адресу відповідача відправлено Акт-претензію за вих.№ 26-2156-19, змінену в частині розрахунків суми збитків листом від 27.11.2019 за вих.№ 26-4220-19, якою позивач вимагав у відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13 та 5.7 Договору та п. 1 Розділу VI Правил постачання природного газу в розмірі 4148,62 грн. за різницю між замовленим в квітні обсягом природного газу та фактичним обсягом використаного відповідачем в квітні 2019 природного газу за договором, згідно розрахунку збитків.

Вищезазначені Акт-претензія та лист про зміну суми збитків отримані відповідачем, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте, станом на момент звернення із цим позовом до суду, збитки позивача в добровільному порядку відповідачем не відшкодовані.

На підставі умов вищевказаного договору, позивач заявив до стягнення з відповідача пені у розмірі 5 896,62 грн., 3% річних в розмірі 1 156,20 грн та збитків у сумі 12 328,08 грн.

Рішення місцевого господарського суду оскаржується позивачем в частині відмови у стягненні 50% пені у розмірі 2 948,31 грн, у зв`язку із зменшенням судом першої інстанції штрафних санкцій.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин сторін положень ст. 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач, в порушення своїх зобов`язання за договором, оплату отриманого від позивача газу здійснив не своєчасно, з порушенням встановленого строку.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Умовами договору (п. 8.2) передбачено, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього Договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 7.2 Додаткової угоди №4 до договору (а.с. 33-41) у разі прострочення Споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього Договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

При цьому, в п. 10.3. Договору та п. 9.3 Додаткової угоди №4 до договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 5 896,62 грн пені, яка нарахована за два періоди, з 26.03.2019 по 24.04.2019 та за період з 26.04.2019 по 03.05.2019.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Перевіривши правильність розрахунку пені, колегія суддів погодилась з судом першої інстанції, що розмір та період нарахування пені відповідає вимогам ЦК України, ГК України, Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та умовам Договору.

Разом з тим, судова колегія враховує наступне.

Відповідач до суду першої інстанції 27.08.2020 надав відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на скрутний матеріальний стан, просив суд зменшити на 90% нараховану позивачем пеню.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Такої ж правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.12.2018 у справі №703/1181/16-ц, від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц та Верховний Суд у постановах від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 20.06.2019 у справі №916/2283/18, від 12.06.2019 у справі №904/4085/18, постанові Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 920/437/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 13.05.2020 у справі № 912/2386/19.

Враховуючи вищенаведене, а також майновий (фінансовий) стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та баланс їх інтересів, беручи до уваги те, що природний газ, що постачається за Договором №1587/18-БО-32 від 12.10.2018 р. використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами /організаціями, а також те, що дії відповідача щодо несвоєчасного виконання взятих на себе зобов`язань за Договором не мали негативних наслідків для позивача у вигляді збитків, відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем умов Договору, враховуючи ступінь виконання зобов`язання боржником (відсутність основного боргу за Договором), а періоди прострочення є нетривалими, виходячи із загальних засад, встановлених ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України та зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 50%, тобто до 2 948,31 грн.

Стосовно доводів позивача про необхідність врахування його майнових інтересів, судова колегія зазначає, що судом у даному випадку проаналізовані та враховані обставини, визначені в ст. 223 ГК України, ч. 3 статті 551 ЦК України, п.3 ст. 83 ГПК України, та зменшено розмір пені на 50%, а не на 90%, як просив відповідач.

Стягнення 50 % від заявленої в позові до стягнення суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань та проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, а також засобом недопущення використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

Таким чином, доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду першої інстанції не спростовують, не можуть бути підставою для скасування спірного рішення.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача, АТ "НАК "Нафтогаз України", м. Київ, на рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20 у справі № 922/2195/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 01.10.2020 у справі №922/2195/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.12.2020.

Головуючий суддя Н.В. Гребенюк

Суддя І.В. Зубченко

Суддя О.О. Радіонова