ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. ОдесаСправа № 916/3632/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Разюк Г.П., Філінюка І.Г.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю МАЯК-ПІВДЕНЬ
на рішення господарського суду Одеської області від 02.09.2020, суддя в І інстанції К.Ф. Погребна, повний текст якого складено 10.09.2020 в м. Одесі
у справі № 916/3632/19
за позовом: Квартирно - експлуатаційного відділу м. Миколаїв
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю МАЯК-ПІВДЕНЬ
про стягнення 1153164,96грн.
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Квартирно - експлуатаційний відділ м. Миколаїв (далі - КЕВ) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю МАЯК-ПІВДЕНЬ (далі - Товариство) та з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог просив суд стягнути з відповідача заборгованість по відшкодуванню вартості електропостачання за червень жовтень 2019 року в розмірі 753 425,83грн. за активну електроенергію та 35 816,35 грн. за реактивну електроенергію, а також 75 898,67 грн. пені, 7359 грн. 3% річних та 6 445,47 грн. втрат від інфляції, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договору про відшкодування вартості електропостачання (КЕКВ 2273), спожитого в процесі надання послуг з харчування №299 від 14.03.2019р.
В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору про відшкодування вартості електропостачання (КЕКВ 2273), спожитого в процесі надання послуг з харчування №299 від 14.03.2019р., не відшкодував вартість активної електричної енергії та перетікання реактивної енергії за період червень жовтень 2019 року, заборгованість становить 753 425,83грн. за активну електроенергію та 35 816,35 грн. за реактивну електроенергію, яку позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 5.3 договору - 75 898,67 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України -7359 грн. 3% річних та 6 445,47 грн. втрат від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Рішенням господарського суду Одеської області від 02.09.2020 позов задоволено. Стягнуто з ТОВ МАЯК-ПІВДЕНЬ на користь КЕВ м. Миколаїв заборгованість по відшкодуванню вартості послуг електропостачання за договором про відшкодування вартості електропостачання, спожитого в процесі надання послуг з харчування (КЕКВ 2273) №299 від 14.03.2019 р. за червень-жовтень 2019 року в розмірі 753 425,83 грн. за активну електроенергію та 35 816,35грн. за реактивну електроенергію, пеню в розмірі 75 898,67 грн., 3% річних в сумі 7 152 грн.; інфляційні втрати в розмірі 6 445,47 грн. та судовий збір в сумі 13 181,07 грн.
Судове рішення мотивовано встановленими по справі обставинами, на підставі яких дослідивши наявні в ній докази, надавши правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню.
ТОВ МАЯК-ПІВДЕНЬ у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Скаржник вважає оскаржуване рішення вважає необґрунтованим, прийнятим на підставі неповного встановлення обставин, які мать значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.
Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою скаржник посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував його доводи про те, що договір про відшкодування вартості електропостачання (КЕКВ 2273), спожитого в процесі надання послуг з харчування № 299, укладений 14.03.2019 між сторонами, є договором постачання електричної енергії у зв`язку із тим, що із змісту вказаного договору виникає обов`язок позивача своєчасно та в повному обсязі забезпечувати відповідача електричною енергією, а у відповідача виникає обов`язок на відшкодування витрат на постачання електричної енергії. Позивачем не було надано доказів, що підтверджують отримання ним ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії. Таким чином, позивач не мав законних підстав на укладення відповідного договору та на постачання електричної енергії будь-яким споживачам.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що всупереч вимогам п. 3.8. договору акти виконаних робіт, подані позивачем до суду в якості доказів, не містять підпису виконавця, підпису, печатки та відмітки про їх отримання уповноваженою особою відповідача. Також, вказані акти не містять номеру договору по якому були виконані відповідні роботи та складені після 01 числа кожного місяця, що не відповідає вимогам п. 3.5. договору та унеможливлює сплату послуг за вказаними актами.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Позивач, зокрема, вказує те, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, повністю дублюють доводи відзиву на позовну заяву, які перевірялися судом першої інстанції та були визнані безпідставними.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, а частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника відповідача-2 за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.03.2019 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Миколаєва (позичкодавець) та ТОВ МАЯК-ПІВДЕНЬ (користувач) було укладено договір про відшкодування вартості електропостачання (КЕКВ 2273), спожитого в процесі надання послуг з харчування №299, згідно з п.п.1.1, 1.2. якого позичкодавець забезпечує користувача електричною енергією (активна електроенергія та перетікання реактивної електроенергії), отриманою від АТ Миколаївобленерго та ТОВ Миколаївська електропостачальна компанія, на підставі договорів про закупівлю за державні кошти №46/16 від 06.02.2019р. та №46/16/1 від 18.01.2019р., для забезпечення надання послуг з харчування особового складу Збройних Сил України. Користувач відшкодовує позичкодавцю вартість активної електричної енергії та перетікання реактивної електроенергії, а також витрати за надання послуг з розподілу електричної енергії, спожитої в процесі надання послуг з харчування, що надаються на підставі Договору № 286/2/19/1 від 17.01.2019р. про закупівлю послуг з організації харчування, забезпечення продуктами харчування особового складу військових частин Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах за місцем постійної дислокації, і здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
За умовами п. 2.4.2, 2.4.3 даного договору користувач зобов`язався своєчасно відшкодовувати позичкодавцю вартість спожитої активної та реактивної електроенергії, згідно виставлених рахунків. Після отримання від позичкодавця рахунку-фактури, акта виконаних робіт, протягом 10 банківських днів, здійснювати оплату за спожиту активну електричну енергію, перетікання реактивної електроенергії та розподіл електроенергії на реєстраційні або спеціальні реєстраційні рахунки позичкодавця.
Розділом 3 договору визначено облік електричної енергії та порядок розрахунків.
Так, облік активної електроенергії та перетікання реактивної енергії, спожитої користувачем, здійснюється згідно засобів обліку. У разі відсутності засобів обліку активної чи реактивної електроенергії обсяги спожитої електроенергії визначаються Позичкодавцем, шляхом розрахунку, який містить формулу нарахування плати за спожиті послуги, та який надається Користувачу разом з рахунком-фактурою. У разі пошкодження або виходу з ладу лічильника розрахунок здійснюється по середньому споживанню за минулий місяць. На підставі показів засобів обліку та/або розрахунків електричної енергії оформлюються такі документи: рахунок-фактура; акт виконаних робіт; акт показників лічильників (по кожній військовій частині окремо), акт звірки розрахунків. Щомісячно, 01 числа, позичкодавець та користувач, на підставі лімітів споживання електричної енергії, які визначаються згідно із діючим законодавством і тарифами, що встановлені уповноваженим органом чи відповідними підприємствами та згідно з показниками (засобів обліку або розрахунку) складають і підписують акт виконаних робіт в двох примірниках. Користувач протягом п`яти днів з дати одержання акта виконаних робіт зобов`язується повернути Позичкодавцю один примірник оригіналу акта виконаних робіт, підписаний уповноваженим представником Користувача та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта виконаних робіт. У випадку не повернення Користувачем підписаного оригіналу акту виконаних робіт, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання протягом п`яти днів з моменту отримання акту виконаних робіт, такий акт вважається підписаним Користувачем без зауважень. Щомісячно, 01 числа, Користувач надає, згідно з показниками (засобів обліку або розрахунку) підписаний акт показників лічильників в двох примірниках. Щомісячно, до 10 числа, Позичкодавець та Користувач, складають і підписують акт звірки взаємних розрахунків в двох примірниках. Користувач зобов`язаний отримати у Позичкодавця рахунок-фактуру, акт виконаних робіт, які є підставою для проведення оплати по даному Договору, 01 числа кожного місяця. Якщо дата отримання рахунків та актів виконаних робіт припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, визначений відповідно до законодавства, Користувач зобов`язаний отримати їх у найближчий робочий день, що слідує за вихідним чи святковим днем. Рахунки - фактури та акти виконаних робіт надаються Позичкодавцем повноважному представнику Користувача, на підставі документів, що посвідчують повноваження особи (довіреність, витяг з наказу, тощо). Доказом отримання документів, на підставі яких здійснюються оплата, є відмітка про вручення повноважному представнику Користувача, засвідчена підписом такої особи. Оплата вартості спожитих послуг з електропостачання (активна та реактивна енергія, розподіл електроенергії), що відшкодовуються, здійснюється Користувачем протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури та актів виконаних робіт, в розмірі 100%нарахованої місячної вартості спожитих послуг, на розрахункові рахунки Позикодавця, зазначені в цьому Договорі. Датою фактичної оплати (здійснення розрахунку) є дата зарахування коштів на рахунок Позичкодавця. Про зміну тарифів на електричну енергію, а також послуг з її розподілу, Позичкодавець повідомляє Користувача шляхом внесення відповідної примітки до рахунку-фактури, з зазначенням підстав зміни тарифу, (п.3.1, 3.5-3.9, 3.12 договору).
Пунктом 5.2.1 договору встановлено, що за порушення термінів відшкодування вартості спожитої активної електричної енергії та вартості перетікання реактивної енергії користувач сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення за кожен день прострочення, враховуючи день фактичної оплати, а також інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми.
Пунктом 9.1 договору сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2019 року, а в частині розрахунків - до повного їх завершення. Відповідно до п.3 статті 631 Цивільного Кодексу України сторони домовилися, що умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01.02.2019р.
На виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позивач протягом лютого жовтня 2019 року забезпечив відповідача електричною енергією на загальну суму 2 574 360,30 грн., що підтверджується наявними в справі відповідними актами виконаних робіт та рахунками, надісланими позивачем відповідачеві разом з супровідними листами засобами поштового зв`язку, які були отримані останнім, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень
Отже, за умовами п. 3.9 договору оплату вартості спожитих послуг з електропостачання, що відшкодовуються, відповідач повинен був здійснити протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання рахунків та актів виконаних робіт.
Проте, в порушення умов договору вартість активної електричної енергії та перетікання реактивної електроенергії відповідач відшкодував позивачеві лише частково, що підтверджується наявними в справі платіжними документами та банківськими виписками, внаслідок чого в нього утворилася прострочена заборгованість в сумі 789 242,17грн. за червень-жовтень 2019 року, яка складається із заборгованості в розмірі 753 425,83грн. за активну електроенергію та 35 816,35 грн., за реактивну електроенергію, що підтверджується обґрунтованим розрахунком обчисленим позивачем.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач на підставі п. 5.2.1 договору нарахував відповідачеві 75 898,67 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 7359 грн. 3% річних та 6 445,47 грн. втрат від інфляції.
Задовольняючи позов господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що в порушення вимог чинного законодавства та умов спірного договору про відшкодування вартості електропостачання (КЕКВ 2273), спожитого в процесі надання послуг з харчування №299від 14.03.2019, відповідач не надав суду належних доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним договором щодо відшкодування позивачеві вартості активної електричної енергії та перетікання реактивної енергії у встановлений строк, отже, наявний борг, а також пеня, 3% та втрати від інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню на користь позивача.
Апеляційний суд погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про задоволення заявлених КЕВ м. Миколаїв позовних вимог, з огляду на таке.
Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).
Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В силу ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.
Колегія суддів враховує, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір №299 від 14.03.2019 є договором про надання послуг.
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника про те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують отримання ним ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, тому позивач не мав законних підстав на укладення відповідного договору та на постачання електричної енергії будь-яким споживачам, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами цього правочину, повинні безперешкодно реалізовуватись, а прийняті обов`язки підлягають виконанню.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 12.12.2019 у справі №910/13985/19.
Таким чином, до спростування презумпції правомірності договору №299 від 14.03.2019 та з огляду на коло обставин, які входять до предмету доказування у даній справі, в апеляційного суду відсутні правові підстави не враховувати зазначений правочин.
Частиною першою статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 ГПК України).
За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту забезпечення його позивачем електричною енергією, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 789 242,17грн. за червень-жовтень 2019 року, яка складається із заборгованості в розмірі 753 425,83грн. за активну електроенергію та 35 816,35 грн., за реактивну електроенергію обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.
Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і договір є обов`язковим до виконання.
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору про відшкодування вартості електропостачання (КЕКВ 2273), спожитого в процесі надання послуг з харчування №299 від 14.03.2019, строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та втрат від інфляції є обґрунтованою.
За результатами перевірки обчислених позивачем розрахунків пені, процентів річних та втрат від інфляції судом першої інстанції встановлено, що вони відповідають умовам укладеного сторонами договору та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та правильно були задоволені місцевим судом.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача в обґрунтування своїх заперечень ретельно перевірялися судом першої інстанції та були правомірно не прийняті до уваги, з огляду на таке.
Так відповідач вказує те, що укладений між сторонами договір є договором на постачання електричної енергії, позивач не має ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, а тому не мав законних підстав на укладання відповідного договору.
Разом з тим, судом установлено, що правовідносини між КЕВ м. Миколаїв та Товариством виникли на підставі укладеного між ними 14.03.2019 договору №299 про відшкодування вартості електричної енергії, спожитої в процесі надання послуг з харчування. Перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам, визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2000 №1171 затверджений перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил України.
Згідно із п.5 ч.1 ст.7 Закону України Про ліцензування видів господарської діяльності (чинна редакція), діяльність у сфері електроенергетики ліцензується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про ринок електричної енергії.
Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 1 Про ринок електричної енергії, електропостачальник - суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу.
Водночас, за договором №299 про відшкодування вартості електричної енергії, спожитої в процесі надання послуг з харчування від 14.03.2019р., КЕВ м. Миколаї не є постачальником електроенергії в розумінні спеціального законодавства, що регулює відповідну діяльність. Таким чином, надання позивачем послуг за договором №299 про відшкодування вартості електричної енергії, спожитої в процесі надання послуг з харчування від 14.03.2019, ліцензуванню не підлягає.
Також відповідач посилається на недотримання позивачем процедури отримання рахунків та актів виконаних робіт уповноваженою особою користувача та надсилання позивачем зазначених рахунків засобами поштового зв`язку.
Зокрема, відповідач вказує, що акти виконаних робіт № 121 від 14.03.2019, № 204 від 03.04.2019, № 255 від 03.05.2019, № 307 від 03.06.2019, № 365 від 02.07.2019, № 428 від 05.08.2019, № 485 від 21.08.2019, № 552 від 02.10.2019, № 609 від 04.11.2019, № 119 від 14.03.2019, № 205 від 03.04.2019, № 310 від 03.06.2019, № 369 від 02.07.2019, № 369 від 05.08.20/9, № 534 від 20.09.2019, № 556 від 02.10.2019, № 612 від 04.11.2019, подані позивачем в обґрунтування пред`явлених вимог, не містять підпису виконавця та підпису і печатки уповноваженої особи відповідача. Всупереч вимогам п. 3.8. Договору вказані акти також не містять відмітки про їх отримання уповноваженою особою відповідача. Акти викопаних робіт № 119 від 14.03.2019, № 205 від 03.04.2019, № 310 від 03.06.2019, № 369 від 02.07.2019, №369 від 05.08.2019, № 534 від 20.09.20/9, № 556 від 02.10.2019, № 612 від 04.11.2019, на підставі яких видані відповідні рахунки, складені при виконанні робіт зовсім за іншим договором, а саме договором № 301 від 14.03.2019, тобто вимога по сплаті заборгованості за вказаними актами є безпідставною.
Разом з тим, судом ураховано умови п. 3.8 договору, якими встановлено, що користувач зобов`язаний отримати у позичкодавця рахунок-фактуру, акт виконаних робіт, які є підставою для проведення оплати по даному договору, 01 числа кожного місяця. Отже обов`язок отримання відповідних актів покладено саме на відповідача, але зв`язку з систематичним не отриманням відповідачем рахунків та актів виконаних робіт, позивач згідно зі звичаєм ділового обороту та керуючись приписами п.1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», відповідно до яких формою пред`явлення вимоги є надіслання боржнику рахунку (рахунку-фактури), надсилав відповідні акти виконаних робіт та рахунки відповідачу засобами поштового зв`язку. При цьому, посилання відповідача на відсутність підпису та печаток останнього на відповідних актах, суд не взяв до уваги з огляду на те, що відповідачем зазначені акти частково оплачені.
Стосовно зазначення в актах виконаних робіт невірних реквізитів договору: замість належного №299 від 14.03.2019р. вказано №301 від 14.03.2019р., то зазначене, згідно пояснень позивача, мало місце в результаті технічної помилки. Доказів наявності іншого договору матеріали справи не містять.
Крім того, колегія суддів враховує, що рахунок на оплату є документом, який передбачає виставлення визначених сум до оплати покупцем за товари, які поставляються (фактично поставлені) або послуги, що надаються (фактично надані) та банківські реквізити, на які проводиться оплата. Рахунок на оплату товару не фіксує факт надання та отримання товарів, виконаних робіт або наданих послуг, оскільки не є первинним документом в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України".
Рахунок на оплату послуг є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку на оплату послуг не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 цього Кодексу, а тому наявність або відсутність рахунку на оплату послуг не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачеві вартість активної електричної енергії та перетікання реактивної енергії, а також витрати за надання послуг з розподілу електричної енергії, спожитої в процесі надання послуг з харчування.
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 19771,60 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 02 вересня 2020 року у справі № 916/3632/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю МАЯК-ПІВДЕНЬ - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 21.12.2020.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Разюк Г.П.

Філінюк І.Г.