УХВАЛА

17 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/18397/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.Б., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.В.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙК СІТІ» - Горобець Д.Г. (адвакат),

відповідача - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Яковенко О.О. (адвокат),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп», - не з`явились,

розглянув матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙК СІТІ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 (головуючий суддя - Трофименко Т.Ю.),

постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 (головуючий суддя - Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.)

у справі № 910/18397/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙК СІТІ» (далі - ТОВ «ЛАЙК СІТІ», позивач, скаржник)

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «Приватбанк», відповідач),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп» (далі - ТОВ «Інвестгруп»),

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ТОВ «ЛАЙК СІТІ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки від 20.10.2016 № 4И13700Д/П (далі - Договір), укладеного між позивачем та відповідачем.

Позов обґрунтовано, з посиланням на статті 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тим, що оспорюваний правочин укладено за наслідками введення позивача в оману, оскільки відповідач, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою виконання плану трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк», ініційованої Національним банком України, ввів в оману позивача про існування у Банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитним зобов`язанням попереднього боржника у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом та спонукало позивача до укладення з відповідачем кредитного договору та договорів поруки, зокрема, і оспорюваного.

У зв`язку з укладенням договору поруки позивач мав намір отримати прибуток за рахунок інших майнових забезпечень основного зобов`язання, однак, після здійснення погашення заборгованості боржника, в т.ч. за рахунок отриманого у банку кредиту, йому не було передано документів, необхідних для реалізації набутих прав за основним зобов`язанням, що на його думку, унеможливлює отримання прибутку. Відсутність вказаних договорів забезпечення, на переконання позивача, має істотне значення при укладенні кредитного договору та договорів поруки і підтверджує факт обману позивача, адже якщо б позивач на момент укладання договору поруки знав про відсутність даних забезпечень він би не укладав ані кредитний договір, ані договори поруки з відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій мотивовані необґрунтованістю та недоведеністю заявленого позову.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх судових інстанцій у справі, ТОВ «ЛАЙК СІТІ» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 у справі №910/18397/19, ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування своєї правової позиції ТОВ «ЛАЙК СІТІ» у поданій касаційній скарзі із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме - статті 230 ЦК України, та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 21.07.2020 у справі №910/18007/19, від 14.01.2019 у справі №308/12128/15-ц.

Крім того, скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій у порушення норм процесуального права не розглянули клопотання апелянта про витребування доказів по справі, а також залишили поза увагою письмовий доказ - рішення Правління Національного Банку України від 05.10.2016 №323/БТ.

ПАТ КБ «Приватбанк» 07.12.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) надіслало на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржувані рішення та постанову судів попередніх інстанцій.

Відповідач вказує на те, що на обґрунтування своїх вимог про вчинення позивачем оспорюваного правочину під впливом обману у касаційній скарзі наведені ті ж самі підстави та обставини, які зазначені у позовній заяві та апеляційній скарзі на рішення. Вказаним доводам позивача вже надано оцінку судів першої та апеляційної інстанцій.

ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте, як вказує відповідач, жодна з вказаних вище складових начебто укладення договору під впливом обману позивачем не доведена і їх наявність спростована відповідачем у відзиві на позовну заяву.

ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що безпідставним є посилання скаржника на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 21.07.2020 по справі №910/18007/19. Так, відповідач вказує, що у справі № 910/18007/19 судом першої інстанції взагалі не було розглянуто клопотання про витребування доказів, не було залучено третю особу, а розгляд справи здійснювався у спрощеному позовному провадженні. Натомість у справі № 910/18618/19, судом першої інстанції в судовому засіданні, яке відбулось 16.03.2020 було розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, про що зазначено в рішенні, обґрунтованість відмови в його задоволенні була в подальшому підтверджена судом апеляційної інстанції. У касаційній скарзі позивачем не надано жодних пояснень на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанції, ним просто здійснюються безпідставні твердження, без жодних пояснень, про неправомірність такої відмови. Позивачем не було належним чином обґрунтовано, яким чином витребувані докази стосуються предмету доказування та які саме обставини вони повинні підтвердити або які аргументи спростувати.

Від ТОВ «Інвестгруп» відзив на касаційну скаргу на адресу Касаційного господарського суду не надходив.

Склад суду касаційної інстанції змінювався відповідно до наявних у справі витягів з протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу касаційної скарги між суддями від 09.10.2020 року у справі № 910/18397/19 для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Малашенкова Т.М. (головуючий суддя), судді: Бенедисюк І.М., Булгакова І.В.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 19.11.2020 у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №910/18397/19, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуючий), судді: Бенедисюк І.М., Колос І.Б.

Ухвалою Верховного Суду від 19.11.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ЛАЙК СІТІ» з підстав зазначеній в ній.

Так, відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (надалі - у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, в тому числі, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу диспозитивності на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права норм права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Дослідивши доводи касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №910/18397/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Так, причиною спору у справі є питання наявності чи відсутності правових підстав для визнання Договору недійсним, вчиненого під впливом введення в оману.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для визнання Договору недійсним у розумінні статей 215, 230 ЦК України.

Суди виходили з того, що позивачем належними доказами не доведено того, що відповідачем надано пропозицію позивачу щодо трансформації кредитного портфеля та обов`язковість укладення кредитного договору та договорів поруки для отримання позивачем прибутку, так само як і не доведено, що невиконання відповідачем зобов`язань з надання документів, що підтверджують обов`язки боржників за кредитними договорами, позбавило позивача того, на що останній розраховував при укладенні кредитного договору від 20.10.2016 № 4Л16089Г та договору поруки.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що, виходячи з правової природи кредитного договору та наявних доказів у матеріалах справи вбачається, що укладення оспорюваного кредитного договору позивачем відбулося з метою фінансування своєї поточної діяльності, а укладення договорів поруки - не внаслідок необхідності отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами третіх осіб, а у зв`язку із вільним волевиявленням позивача, здійсненого ним у порядку статті 627 ЦК України.

Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.

Як убачається зі змісту оскаржуваних рішень, ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій врахували правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 у справі №911/1171/18 та від 25.07.2019 у справі № 910/9879/18 щодо застосування положень статті 230 ЦК України та дійшли висновку, що матеріалами справи не підтверджено введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, що мають істотне значення, під час укладення Договору поруки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 236 ГПК України).

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Касаційний господарський суд, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що судами були прийняті рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

Тобто у цій справі судами досліджено докази та встановлені обставини, які мають індивідуальний характер, притаманний для правовідносин, які виникли саме між сторонами справи, які є суб`єктами таких відносин, на підставі яких суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для визнання Договору поруки недійсним.

З огляду на викладене, судом касаційної інстанції відхиляються, як необґрунтовані, доводи скаржника щодо ухвалення судових рішень у цій справі з неправильним застосуванням норм матеріального, а саме статті 230 ЦК України.

Щодо тверджень скаржника, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19 та від 14.01.2019 у справі №308/12128/15-ц, суд касаційної інстанції зазначає таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду (справи № 305/1180/15-ц, № 922/2383/16, № 757/31606/15-ц).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Отже, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі.

Наведене у касаційній скарзі ТОВ «ЛАЙК СІТІ» посилання на постанови Верховного Суду від 21.07.2020 у справі №910/18007/19 та від 14.01.2019 у справі №308/12128/15-ц, судом касаційної інстанції не беруться до уваги, оскільки зазначені постанови прийняті Верховним Судом за інших обставин, установлених судами, залежно від яких суд і застосував норми процесуального права.

Так, у справі №910/18007/19, на яку посилається скаржник клопотанням про витребування доказів, подане позивачем, не було розглянуто по суті ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції. Натомість у справі, що розглядається (№910/18397/19), клопотання позивача про витребування доказів було розглянуто та залишено без задоволення судом першої інстанції, що підтверджується протоколом судового засідання від 19.02.2020, змістом ухвали Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/18397/19 та рішенням суду першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції. Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, суд першої інстанції, дослідивши зміст клопотання, визнав клопотання позивача щодо витребування доказів необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, позивачем не наведено, які саме обставини можуть підтвердити ці докази (або аргументи, які вони можуть спростувати), а також не доведено, що відповідні обставини входять до предмету доказування у даній справі.

Що ж до доводів про залишення без оцінки судами попередніх інстанцій письмового доказу - рішення Правління Національного Банку України від 05.10.2016 №323/БТ, то як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень суди відмовили у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю позивачем належними, допустимими, вірогідними доказами у розумінні чинного ГПК України, а саме щодо введення відповідачем у оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні кредитного договору від 20.10.2016 №4Л16089Г. Верховний Суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо забезпечення реалізації статті 6 Конституції України, суд має надати відповіді на всі істотні, доречні, вагомі аргументи сторони, які виникають при кваліфікації правовідносин.

Водночас у справі №308/12128/15-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що договір купівлі-продажу вчинений внаслідок введення позивача в оману. При цьому судами враховано, що позивач є особою похилого віку, має вади зору, особисто не могла прочитати текст договору і договір нотаріусом не зачитувався, продавати квартиру у неї наміру не було, а кошти за договором не отримувала, тому відповідач під час укладення договору купівлі-продажу, не ознайомивши позивача з його текстом, ввела позивача в оману шляхом замовчування. Встановлені судами обставини дали підстави вважати, що дії відповідача під час укладання спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, що свідчить про умисел у таких діях відповідача, спрямовані на введення особи похилого віку в оману.

Тобто, судове рішення у справі №308/12128/15-ц ухвалене за іншого суб`єктивного складу сторін, інших встановлених обставин та доказів по справі, а відтак, такі правовідносини не є подібними до правовідносин у справі №910/18397/19, з огляду на що висновки Верховного Суду у справі №308/12128/15-ц не підлягають застосуванню у даній справі.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого нормативно-правового підтвердження під час розгляду касаційної скарги.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній. Так, у касаційній скарзі скаржник, зазначаючи про неправильне застосування норм матеріального права, застосовує та оперує понятійними категоріями «обставини справи» і «докази у справі», порушуючи питання, пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Доводи викладені у відзиві на касаційну скаргу Верховним Судом приймаються з урахуванням вищевикладених міркувань.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ЛАЙК СІТІ».

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙК СІТІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2020 у справі №910/18397/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос