РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.12.2020Справа № 910/11967/20

За позовомПриватного акціонерного товариства «Лакталіс-Миколаїв»
доАнтимонопольного комітету України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаДочірнього підприємства «Лакталіс-Україна»
провизнання недійсним рішення
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Пилипенко А.Л.;
від відповідача:Бабченко Ю.Ю.;
від третьої особи:не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Лакталіс-Миколаїв» (надалі - ПАТ «Лакталіс-Миколаїв» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (надалі - АМКУ) про визнання недійсним рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання рішення АМКУ від 14.12.2017 «Про перегляд рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 05.09.2013 №15-р/тк» недійсним, оскільки під час прийняття такого рішення відповідач перевищив надані йому повноваження, встановлені Законом України «Про захист економічної конкуренції», а також Комітетом не було прийнято до уваги всі обставини наявності підстав для перегляду рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 05.09.2013 №15-р/тк. На думку позивача, в матеріалах провадження з перегляду рішення ТАК АМКУ від 05.09.2013 №15-р/тк знаходилося достатньо доказів для визнання такого рішення необґрунтованим, та закриття провадження у справі у зв`язку з недоведеністю вчинення відповідного порушення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Дочірнє підприємство «Лакталіс-Україна» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, призначено підготовче засідання на 21.09.2020.

11.09.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з огляду на те, що позивач не є суб`єктом оскарження спірного рішення АМКУ, оскільки ч. 1 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено вичерпний перелік осіб, яким надано відповідне право на оскарження.

У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначав, що відповідач жодним чином не спростував викладені у позові твердження щодо неправомірності прийняття оскаржуваного рішення, а також наявності, на думку позивача, саме у нього права на його оскарження, оскільки вказане рішення призвело до порушення прав саме ПАТ «Лакталіс-Миколаїв».

23.10.2020 представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач звертає увагу на правові позиції щодо права на доступ до правосуддя за суб`єктним складом, а також наголошує на відсутності у позивача права на оскарження спірного рішення АМКУ.

23.10.2020 представником позивача подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до повернення до Господарського суду м. Києва матеріалів справи №910/23532/13 після проведення Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр» комплексної фізико-хімічної та товарознавчої експертизи та надання відповідного висновку (або до дачі повідомлення про неможливість проведення експертизи).

За змістом частини першої статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (частина перша статті 100 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 2 частини першої та частиною третьою статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках призначення судом експертизи; з питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Пунктом 6 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 228 цього Кодексу - на час проведення експертизи.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове і повне припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли їх може бути усунено.

Зупинення провадження у справі на час проведення судової експертизи є правом господарського суду, зумовленим неможливістю вирішення спору по суті за відсутності висновків про встановлення фактів, які можуть бути встановлені лише експертом.

В той же час, у поданому позивачем клопотанні про зупинення провадження у справі не доведено неможливості вирішення даної справи до отримання висновку експерта в іншій справі Господарського суду міста Києва.

Судом враховано, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У зв`язку викладеними обставинами, судом в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі було відмовлено.

Також 26.10.2020 представником позивача заявлено клопотання про призначення судової експертизи, в якому позивач просив суд призначити у справі комплексну фізико-хімічну та товарознавчу експертизу та призначити її проведення Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, а також додано перелік відповідних питань.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд відмовив в задоволенні вказаного клопотання у зв`язку з недоведеністю по-перше, неможливості самостійно надати відповідного висновку експерта, а по-друге, неможливістю суду вирішити дану справу за наявними в ній документами.

Протокольною ухвалою суду від 02.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.11.2020.

Судове засідання з розгляду справи по суті 23.11.2020 було відкладено на 14.12.2020 у зв`язку з відповідним клопотання представника позивача.

Представник позивача в судове засідання з`явився, надав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з`явилася, надала пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Представник третьої особи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 14.12.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 05.09.2013 №15-р/тк (надалі - «рішення №15-р/тк») у справі №16-04/02.13 визнано дії ДП «Лакталіс-Україна» щодо розміщення на упаковці (етикетці) крему сиркового термізованого торгової марки «President» напису «ТВОРОГ» порушенням, передбаченим статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», у вигляді поширення інформації, що вводить в оману, шляхом повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо, невизначеному колу осіб неповних відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, що можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) товарів цього суб`єкта господарювання.

За вказане порушення, на ДП «Лакталіс-Україна» накладено штраф у розмірі 34 000 000 (тридцять чотири мільйони) гривень, а також зобов`язано у двомісячний строк з дня одержання рішення привести інформацію, розміщену на упаковці (етикетці) крему сиркового термізованого торгової марки «President», у відповідність із характеристиками цього продукту.

ДП «Лакталіс-Україна» було подано до Антимонопольному комітету України заяву від 11.10.2013 №296 про перегляд рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 05.09.2013 №15-р/тк у справі №16- 04/02.13 про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, у зв`язку з наявністю істотних обставин, які не були і могли бути відомі органам Антимонопольного комітету України на час прийняття рішення №15-р/тк.

Відповідно до рішення АМКУ від 14.12.2017 №704-р (надалі - «рішення №704-р») рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 05.09.2013 №15-р/тк у справі №16-04/02.13 про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції залишено без змін.

Спір у справі виник у зв`язку наявністю, на думку позивача, підстав для визнання вказаного рішення недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Лакталіс-Миколаїв» вказує на те, що АМКУ прийняв рішення №704-р з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки право перегляду рішень відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про захист економічної конкуренції» належить виключно тим органам АМКУ, які приймали відповідне рішення.

Крім того, в позовній заяві позивач вказує на те, що приймаючи рішення №704-р АМКУ не були взяті до уваги істотні обставини, які не були і не могли бути відомі ТАК АМКУ, яка прийняла рішення №15-р/тк, а також вказане рішення було прийнято на підставі недостовірної інформації.

На думку позивача, в матеріалах провадження з перегляду рішення ТАК АМКУ №15-р/тк знаходилося достатньо доказів необґрунтованості та незаконності такого рішення, а також були підстави для прийняття відповідачем нового рішення про закриття провадження у справі у зв`язку з не доведенням порушення на підставі ст.ст. 48, 49 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст. 30 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частин 1, 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються зі статтею 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, одним з яких є визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси, зокрема, суб`єкта господарювання (ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України).

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно зі статтею 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд відзначає, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів), якому вони адресовані.

Статтею 5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» встановлено, що Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ст. 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; сприяння розвитку добросовісної конкуренції; методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель; проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції.

Приписами ст. 4 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження, зокрема: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Тобто, даною нормою Закону чітко визначено коло суб`єктів, які мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про захист економічної конкуренції» особами, які беруть участь у справі визнаються: сторони, треті особи, їх представники. Сторонами у справі є відповідач і заявник. Третьою особою є особа, залучена до участі у справі у зв`язку з тим, що рішення може суттєво зачепити її права та інтереси, охоронювані Законом. Про визнання третьою особою органами Антимонопольного комітету України приймається розпорядження, про що повідомляються особи, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ПАТ «Лакталіс-Миколаїв» не було ні заявником, ні відповідачем, ні третьою особою у справі №16-04/02.13, рішення в якій переглядалося відповідачем, та за наслідками чого було винесено спірне рішення №704-р.

Суд враховує, що обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, ВанЛевен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).

В той же час, у своїх рішеннях ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі"Ашингдейн проти Великої Британії" (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France)).

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України» від 20.05.2010, у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30.05.2013 зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми буде застосовано. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мушта проти України» від 18.11.2010).

В даному випадку, оскаржуване рішення відповідача №704-р стосується виключно прав третьої особи у даній справі - ДП «Лакталіс-Україна», а відтак і оскарження вказаного рішення мало відбуватися саме цією особою.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази оскарження третьою особою рішення у встановлений Законом України «Про захист економічної конкуренції» строк.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, статтею 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено вичерпний перелік осіб, яким законом надано право на оскарження рішень АМКУ, проте позивач до вказаного переліку не належить, а третя особа (ДП «Лакталіс-Україна») наданим їй правом не скористалася.

Відтак, зважаючи на встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Лакталіс-Миколаїв» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30.12.2020.

Суддя В.П. Босий