ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2020 справа № 914/1302/19

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участюсекретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, в інтересах держави,уповноваженим органом якого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України в особі:

Позивача-1: Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, Львівська область, м.Львів;

Позивача-2: Державного підприємства Міністерства оборони України Аеропорт Львів-2, Львівська область, Стрийський район, с.Грабовець;

до Відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ГАЛЕКОСВІТ, Львівська область, Стрийський район, м.Стрий;

про: зобов`язання Відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0960га по вул.Мізерного, 11 та 13, яка є частиною земельної ділянки військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області, шляхом демонтажу огорожі та приведення самовільно зайнятої земельної ділянки в попередній стан.

Представники:

Прокурора: Малетич М.М. прокурор (посвідчення від 09.07.2018р. №050271);

Позивача-1:Безушко О.І. представник (посвідчення від 20.02.2019р. №001352);

Позивача-2:Тимчина А.М. представник (голова ліквідаційної комісії ДП МОУ "Аеропорт Львів-2");

Відповідача: Дмитрів А.Я. директор ТзОВ "Галекосвіт".

ВСТАНОВИВ:

08.07.2019р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява від 24.06.2019р. вих. №30.31-1415вих-19 (вх.№1360) за позовом Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова та Державного підприємства Міністерства оборони України Аеропорт Львів-2 до Товариства з обмеженою відповідальністю ГАЛЕКОСВІТ про зобов`язання Відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0960га по вул.Мізерного, 11 та 13, яка є частиною земельної ділянки військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області, шляхом демонтажу огорожі та приведення самовільно зайнятої земельної ділянки в попередній стан.

Підставами позовних вимог Прокурор зазначає самовільне зайняття Відповідачем земельної ділянки площею 0,0960га по вул.Мізерного, 11 та 13, яка належить до земель оборони і перебуває у державній власності є частиною земельної ділянки військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області та встановленням навколо неї огорожі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.07.2019р. судом постановлено позовну заяву Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону від 24.06.2019р. вих.№30.31-1415вих-19 (вх.№1360 від 08.07.2019р.) залишити без руху; надати Заступнику військового прокурора Івано-Франківського гарнізону десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: 2.1) надати письмові пояснення із зазначенням ідентифікаційного коду Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону, процесуального статусу, повного найменування, адреси місцезнаходження та ідентифікаційного коду Міністерства оборони України, а також повного найменування Позивача-2; 2.2) надати докази надіслання копії позовної заяви з доданими до неї документами Міністерству оборони України, а саме оригінали фіскальних чеків та описів вкладення з відміткою відділення поштового зв`язку про прийняття відправлення до пересилки.

02.08.2019р. за вх. №31878/19 від Прокурора на адресу суду надійшов лист від 29.07.2019р. вих. №30.31-1756-вих.19, у якому повідомляє про те, що Військова прокуратура Івано-Франківського гарнізону є структурним підрозділом Військової прокуратури Західного регіону України (79007, Львівська область, м.Львів, вул.Клепарівська, буд.20; ідентифікаційний код 38326057), Міністерство оборони України знаходиться за адресою 03168, м.Київ, просп.Повітрофлотський, буд.6, йому присвоєно ідентифікаційний код 00034022. Окрім того, у поданому листі Прокурор зазначає, що повне найменування Позивача-2 Державне підприємство Міністерства оборони України «Аеропорт Львів-2» та додає докази скерування позовної заяви із доданими до неї документами на адресу Міністерства оборони України. Лист передано судді 27.08.2019р., суддя Фартушок Т.Б. по 23.08.2019р. перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.08.2019р. у даній справі судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; провадження у справі №914/1302/19 зупинити до розгляду Великою Палатою Верхового Суду справи №587/430/16-ц; зобов`язати Учасників справи повідомити Господарський суд Львівської області про результати розгляду Великою Палатою Верхового Суду справи №587/430/16-ц; копію ухвали надіслати всім Учасникам справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.10.2019р. у даній справі судом постановлено поновити провадження у справі; провадження у справі №914/1302/19 зупинити закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у справі №911/1107/18; зобов`язати Учасників справи повідомити Господарський суд Львівської області про результати перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у справі №911/1107/18.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.11.2019р. у даній справі судом постановлено поновити провадження у справі.; призначити підготовче засідання на 03.12.2019р.; Учасникам справи надати суду письмове пояснення з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц та постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 25.10.2019р. у справі №911/1107/18.

Ухвалою суду у даній справі від 03.12.2019р. суд постановив відкласти підготовче засідання на 17.12.2019р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнана обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.12.2019р. у даній справі суд постановив провадження у справі №914/1302/19 зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №912/2385/18; зобов`язати Учасників справи повідомити Господарський суд Львівської області про результати перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №912/2385/18.

19.06.2020р. за вх. №20103/20 Заступником Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону подано клопотання б/д б/н про поновлення провадження у справі №914/1302/19, з підстав того, що Великою Палатою Верхового Суду 26.05.2020р. розглянуто справу №912/2385/18.

У відповідь на вказане клопотання Господарський суд Львівської області листом від 22.06.2020р. вих. №914/1302/19/1/20 звернув увагу Прокурора на необхідність подання процесуальних документів на підтвердження вказаних обставин. Доказів на підтвердження вказаних у клопотанні обставин до клопотання про поновлення провадження у справі №914/1302/19 не долучено.

Окрім того, суд повідомив Прокурора про те, що згідно інформації із Єдиного державного реєстру судових рішень, повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, на яку покликається заявник, як на підставу для поновлення провадження у справі №914/1302/19, відсутній, станом на 22.06.2020р. повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18 не опубліковано. З огляду на вищенаведене, клопотання прокурора про поновлення провадження у справі буде розглянуто судом після оприлюднення повного тексту постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18.

31.07.2020р. Прокурором за вх. №23131/20 засобами поштового зв`язку надіслано на адресу суду клопотання б/д б/н, у якому повідомляє суд про ухвалення 26.05.2020р. Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі №912/2385/18, долучає копію такого судового рішення та просить суд поновити провадження у справі.

В період з 03.08.2020р. по 28.08.2020р. головуючий суддя Фартушок Т.Б. перебував у відпустці.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.09.2020р. у даній справі суд постановив поновити провадження у справі; призначити підготовче засідання на 29.09.2020р.; Учасникам справи в строк до 22.09.2020р. надати суду письмове пояснення з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.09.2020р. у даній справі судом постановлено відкласти підготовче судове засідання на 21.10.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.10.2020р. у даній справі суд постановив відкласти підготовче судове засідання на 11.11.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.11.2020р. у даній справі суд постановив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів; відкласти підготовче судове засідання на 24.11.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.11.2020р. у даній справі судом постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; судове засідання з розгляду спору по суті призначити на 08.12.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

В судовому засіданні 08.12.2020р. оголошувалась перерва в межах дня слухання до 09:00год. 22.12.2020р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили представники Учасників справи в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Прокурор в судове засідання з`явилась, заявлені позовні вимоги підтримала, надала усні пояснення по суті спору, на запитання суду в порядку ч.2 ст.169 ГПК України подала заяву б/д б/н, у якій повідомляє суд про те, що на підставі Акту на право користування землею від 10.02.1978р., виданого Виконавчим комітетом Стрийської міської ради депутатів трудящих та зареєстрованого в державній книзі реєстрації за №1 в постійне користування Стрийській КЕЧ району надано земельну ділянку площею 63,64га., частину якої в розмірі 8,9888га. закріплено за Позивачем-2 на підставі наказу начальника Стрийського гарнізону від 28.11.2014р. №7. Однак, станом на час пред`явлення позову до господарського суду вказана земельна ділянка не перебуває на балансі та обліку у КЕВ м.Львова, оскільки з 01.01.2019р. створена Самбірська КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 у м.Стрий Львівської області. З наведеного вбачається, що інтереси Позивача-1 не порушені і він є неналежним позивачем у справі. Вказану заяву оглянуто та долучено до матеріалів справи; після завершення судового засідання заяву зареєстровано в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх. №36301/20.

Представник Позивача-1 в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, проте, надав усні пояснення по суті спору, в яких зазначив, що у Позивача 1 відсутні права на спірну земельну ділянку. В судовому засіданні в порядку ч.2 ст.169 ГПК України подав заяву від 22.12.2020р. б/н, у якій повідомляє суд про те, що з 01.01.2019р. сформовано Самбірську КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 в м.Стрий Львівської області. В період 2019-2020 років КЕВ м.Львова не користується земельною ділянкою військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області. Прав на вказану земельну ділянку у Позивача-1 немає. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи; після завершення судового засідання вказану заяву зареєстровано в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх. №36303/20.

Представник Позивача-2 в судове засідання з`явився, надав усні пояснення по суті спору, в яких зазначив, що права Позивача 2 не порушені. В порядку ч.2 ст.169 ГПК України подав заяву від 22.12.2020р. б/н, у якій повідомляє суд про відсутність прав у Позивача-2 на спірну земельну ділянку площею 0,0960га та відсутність порушення прав Позивача-2. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи. Після завершення судового засідання вказану заяву зареєстровано в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх. №36302/20.

Представник Відповідача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, зазначив про відсутність підстав до задоволення позову з підстав недоведення Прокурором в інтересах держави в особі Позивачів 1 та 2 обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Позиція Прокурора:

Прокурор в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що Позивач-1 та Позивач-2 є окремими юридичними особами, які створені Міністерством оборони України на державній власності та належать до сфери його управління.

На підставі Державного акту на право користування землею, виданого Виконавчим комітетом Стрийської міської ради депутатів 10.02.1978р. та зареєстрованого в Державній книзі реєстрації землекористувань за №1, Стрийській КЕЧ району, правонаступником якої КЕВ м.Львова, надано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 63,64га. у м.Стрий Львівської області.

Частину вказаної ділянки в розмірі 8,9888га. закріплено за Позивачем-2 на підставі наказу начальника Стрийського гарнізону від 28.11.2014р. №7.

Прокурором в ході вивчення вказаних матеріалів встановлено, що на земельній ділянці військового містечка №1 по вул.Мізерного 11, 13, яка належить до земель оборони і перебуває у державній власності, виявлено факт самовільного зайняття Відповідачем земельної ділянки площею 0,0960га та самовільного встановлення навколо неї огорожі.

З підстав відсутності рішення Позивача-1, Позивача-2 чи Виконавчого комітету Стрийської міської ради про вилучення, передачу чи виділення спірної земельної ділянки Прокурор в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 просить суд зобов`язати Відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області шляхом демонтажу огорожі та приведення самовільно зайнятої земельної ділянки в попередній стан.

Проте в заяві від 22.12.2020р. вх. №36301/20 Прокурор повідомляє суд про те, що на підставі Акту на право користування землею від 10.02.1978р., виданого Виконавчим комітетом Стрийської міської ради депутатів трудящих та зареєстрованого в державній книзі реєстрації за №1 в постійне користування Стрийській КЕЧ району надано земельну ділянку площею 63,64га., частину якої в розмірі 8,9888га. закріплено за Позивачем-2 на підставі наказу начальника Стрийського гарнізону від 28.11.2014р. №7. Однак, станом на час пред`явлення позову до господарського суду вказана земельна ділянка не перебуває на балансі та обліку у КЕВ м.Львова, оскільки з 01.01.2019р. створена Самбірська КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 у м.Стрий Львівської області. З наведеного вбачається, що інтереси Позивача-1 не порушені і він є неналежним позивачем у справі.

Позиція Позивача-1:

Позивач-1заявлені Прокурором в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 позовні вимоги підтримував, проте в заяві від 22.12.2020р. вх. №36303/20, у якій повідомив суд про те, що з 01.01.2019р. сформовано Самбірську КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 в м.Стрий Львівської області. В період 2019-2020 років КЕВ м.Львова не користується земельною ділянкою військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області. Прав на вказану земельну ділянку у Позивача-1 немає.

Позиція Позивача-2:

Позивач-2 заявлені Прокурором в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 позовні вимоги підтримував, проте в заяві від 22.12.2020р. вх. №36302/20, у якій повідомив суд провідсутність прав у Позивача-2 на спірну земельну ділянку площею 0,0960га та відсутність порушення прав Позивача-2.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 21.11.2019р. за вх. №48595/20 відзиві на позовну заяву від 15.11.2019р. вих. №1-19 визнає заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Проте, з врахуванням поданих Прокурором та Позивачами-1 і 2 в судовому засіданні 22.12.2020р. заяв зазначив про відсутність підстав до задоволення позову з підстав недоведення Прокурором в інтересах держави в особі Позивачів 1 та 2 обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Учасникам справи можливості для подання всіх заяв по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наведених Учасниками справи доводів, поданих доказівта матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, в позові слід відмовити повністюз огляду на наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131 Конституції Українина прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Закон України «Про прокуратуру» визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Згідно ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом України «Про прокуратуру» та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 ЗаконуУкраїни «Про прокуратуру»).

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Так, у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, до завершення розгляду якої і зупинялося провадження у цій справі, встановлено наступне:

«Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.».

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, перед зверненням до суду з позовом в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 листом від 19.06.2019р. вих. №30/31-1128вих.19 Прокурор повідомив Позивача-1 та Позивача-2 про намір звернутись до господарського суду із позовом про зобов`язання Відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою. Однак, незважаючи на володіння Позивачем-1 та Позивачем-2 інформацією про порушення вимог земельного законодавства щодо земельної спірної ділянки, ними не вжито жодних ефективних заходів до захисту порушеного права, позову до суду не подавалося. З врахуванням наведеного суд констатує, що Прокурором вжито всіх заходів для обґрунтованого представництва у цій справі.

Таким чином, прокурор виконав вимоги ст.53 ГПК України та належним чином обґрунтував наявність підстав для захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом в межах цієї справи.

Судом встановлено, що 10.02.1978р. Виконавчим комітетом Стрийської міської ради депутатів трудящих з загальної площі в постійне користування Стрийській КЕЧ району відведено 63,64га, про що видано Акт на право користування землею, який 10.02.1978р. зареєстровано в державну книгу реєстрації за №1.

Актом обстеження земельної ділянки від 11.06.2019р. №395-ДК/128/АО/10/01/-19 державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. в присутності громадянина ОСОБА_1 проведено обстеження земельної ділянки державної форми власності по АДРЕСА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 загальною площею 0,3072га з підстав самовільного зайняття земельної ділянки площею 0,0960га.земельна ділянка площею 0,3072га. використовується громадянином ОСОБА_1 і відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. На момент перевірки вказана ділянка огороджена капітальним парканом. На земельній ділянці розташоване нерухоме майно , яке належить громадянину ОСОБА_1 та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Земельна ділянка площею 0,2112га. використовується громадянином ОСОБА_1 в порядку ст.120 ЗК України, а земельна ділянка площею 0,0960га. як самовільно зайнята в порушення вимог ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.20 Закону України «Про землеустрій», ст.53-1 КУпАП та п.б ст.211 ЗК України.

Вказаний Акт підписано державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. та громадянином ОСОБА_1 .

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки від 11.06.2019р. №395-ДК/370/АП/09/01/-19 державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. в присутності громадянина ОСОБА_1 проведена перевірка з питання дотримання вимог чинного земельного законодавства щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 , в результаті якої встановлено, що земельна ділянка площею 0,3072га. використовується громадянином ОСОБА_1 і станом на час здійснення перевірки огороджена капітальним парканом. На земельній ділянці розташоване нерухоме майно, яке належить громадянину ОСОБА_1 та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Земельна ділянка площею 0,2112га. використовується громадянином ОСОБА_1 в порядку ст.120 ЗК України, а земельна ділянка площею 0,0960га. використовується громадянином ОСОБА_1 в порушення вимог ст.ст.125, 126 ЗК України та ст.20 Закону України «Про землеустрій», відповідальність за що передбачена ст.53-1 КУпАП та п.б ст.211 ЗК України. Земельна ділянка розташована в АДРЕСА_2 та відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Вказаний Акт підписано державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. та громадянином ОСОБА_1 .

Протоколом про адміністративне правопорушення від 11.06.2019р. №395-ДК/0132П/07/01/-19 державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , допустив самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0960га в АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом використання її без зареєстрованих в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою, що є порушенням статей 125 та 126 ЗК України та ст.20 Закону України «Про землеустрій».

Відповідальність за вчинене правопорушення передбачена ст.53-1 КУпАП та п.б ч.1 ст.211 ЗК України.

Згідно вказаного протоколу, правопорушення вчинено громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,місце народження: м.Стрий Львівської області, місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_3 , який працює директором ТзОВ «Галекосвіт», паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Стрийським МВ УМВС України у Львівській області.

Вказаний Протокол підписано державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. та громадянином ОСОБА_1 .

Повідомленням про сплату шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки від 11.06.2019р. №395-ДК/0076Шк/11/01/-19 ГУ Держгеокадастру у Львівській області вимагав від громадянина ОСОБА_1 у 15 денний термін сплатити розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ГУ Держгеокадастру у Львівській області та повідомити про факт сплати відповідного платежу шляхом скерування копії квитанції про оплату на електронну адресу ГУ Держгеокадастру у Львівській області.

Вказане повідомлення підписано начальником Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області та завірено відтиском печатки ГУ Держгеокадастру у Львівській області.

Також, Постановою про накладення адміністративного стягнення від 11.06.2019р. №395-ДК/0124По/08/01/-19 державний інспектор головний спеціаліст відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С., розглянувши Протокол про адміністративне правопорушення від 11.06.2019р. №395-ДК/0132П/07/01/-19, встановив, що громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м.Стрий Львівської області, місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_3 , який працює директором ТзОВ «Галекосвіт», порушив вимоги ст.ст.125 та 126 ЗК України, а саме допустив використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , 13 загальною площею 0,0960га без зареєстрованих в державному реєстрі документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою на землях промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, чим завдано шкоду в розмірі 4541,46грн. яка розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2007р. №963.

З врахуванням наведеного постановлено визнати громадянина ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.53-1 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340грн.

Окрім того, державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. 11.06.2019р. винесено Припис №395-ДК/0/26Пр/03/1/-19, яким встановив, що громадянин ОСОБА_1 допустив використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 0,0960га без зареєстрованих в державному реєстрі документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою на землях промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що є порушенням статей 125 та 126, 211 ЗК України, ст.20 Закону України «Про землеустрій» та ст.53-1 КУпАП та приписав усунути порушення вимог земельного законодавства, виявлені під час здійснення заходу державного контролю, а саме: п.б ч.1 ст.211 ЗК України самовільне зайняття земельної ділянки.

Листом від 19.06.2019р. вих. №30/31-1128вих.19 Прокурор повідомив Позивача-1 та Позивача-2 про намір звернутись до господарського суду із позовом про зобов`язання Відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.10.2019р. у справі №456/3633/19, розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий під час розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000257 від 01.03.2019 відносно громадянина ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 про звільнення від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.197-1 КК України, на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження, суд встановив Згідно обвинувального акту, ОСОБА_1 , будучи власником нерухомого майна, яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_4 , та постійним користувачем земельної ділянки, на якій воно розміщене, загальною площею 680, 6 кв.м., діючи умисно та керуючись корисливими мотивами, у порушення обов`язків, передбачених ст.ст. 90, 91, ч.ч.1,2 ст. 120 ЗК України, достовірно знаючи про цільове призначення земель суміжного землекористувача державного підприємства МОУ «Аеропорт Львів-2» у вигляді земель оборони із особливим режим їх використання, протягом березня 2016 року, перебуваючи за вищевказаною адресою, порушуючи права власників суміжного користувача та не дотримуючись правил добросусідства, здійснив самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0960 га шляхом встановлення суцільного паркану, незаконно відмежувавши її, обмеживши таким чином доступ до самовільно зайнятої земельної ділянки інших осіб, у тому числі державного підприємства МОУ «Аеропорт Львів-2», чим позбавив останнє права користування нею у вказаній площі, після чого використовував привласнені землі в особистих цілях, зокрема розмістивши на них особисте майно, чим здійснив самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене щодо земельних ділянок в зонах особливого режиму використання земель.Таким чином ОСОБА_1 згідно обвинувального акту обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України.

З врахуванням наведеного суд ухвалив клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.197-1 КК України, на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження задоволити; звільнити ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України на підставі ст.49 КК України,у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000257 від 01.03.2019 відносно ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.197-1 КК України, закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

З підстав наведеного, а також відсутності рішення Позивача-1, Позивача-2 чи Виконавчого комітету Стрийської міської ради про вилучення, передачу чи виділення спірної земельної ділянки Прокурор в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 просить суд зобов`язати Відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області шляхом демонтажу огорожі та приведення самовільно зайнятої земельної ділянки в попередній стан.

Відповідач у поданому 21.11.2019р. за вх. №48595/20 відзиві на позовну заяву від 15.11.2019р. вих. №1-19 визнає заявлені позовні вимоги у повному обсязі, проте, в подальшому заяву не підтримав.

22.12.2020р. за вх. №36301/20 Прокурором подано до суду заяву, в якій повідомляє суд про те, що на підставі Акту на право користування землею від 10.02.1978р., виданого Виконавчим комітетом Стрийської міської ради депутатів трудящих та зареєстрованого в державній книзі реєстрації за №1 в постійне користування Стрийській КЕЧ району надано земельну ділянку площею 63,64га., частину якої в розмірі 8,9888га. закріплено за Позивачем-2 на підставі наказу начальника Стрийського гарнізону від 28.11.2014р. №7. Однак, станом на час пред`явлення позову до господарського суду вказана земельна ділянка не перебуває на балансі та обліку у КЕВ м.Львова, оскільки з 01.01.2019р. створена Самбірська КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 у м.Стрий Львівської області. З наведеного вбачається, що інтереси Позивача-1 не порушені і він є неналежним позивачем у справі.

Позивач-1 заявлені Прокурором в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 позовні вимоги підтримував, проте в заяві від 22.12.2020р. вх. №36303/20, у якій повідомив суд про те, що з 01.01.2019р. сформовано Самбірську КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 в м.Стрий Львівської області. В період 2019-2020 років КЕВ м.Львова не користується земельною ділянкою військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області. Прав на вказану земельну ділянку у Позивача-1 немає.

Позивач-2 заявлені Прокурором в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 позовні вимоги підтримував, проте в заяві від 22.12.2020р. вх. №36302/20, у якій повідомив суд про відсутність прав у Позивача-2 на спірну земельну ділянку площею 0,0960га та відсутність порушення прав Позивача-2.

З врахуванням поданих Прокурором та Позивачами-1 і 2 в судовому засіданні 22.12.2020р. заяв Відповідач зазначив про відсутність підстав до задоволення позову з підстав недоведення Прокурором в інтересах держави в особі Позивачів 1 та 2 обґрунтованості заявлених позовних вимог.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.09.2019р. у справі №924/831/17.

Верховний Суд у справі №924/1022/17 (постанова від 06.11.2019 року) констатує, що встановивши наявність порушеного права заявника, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення його до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.01.2019р. у справі №917/733/14, що наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом із тим усунення перешкод власнику у користуванні своїм майном, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, фактично передбачає покладення на відповідача обов`язку припинити дію, яка порушує право, та можливе лише щодо триваючого правопорушення.

Окрім того, суд зазначає, що статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.03.2019р. № 911/476/17.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

У відповідності до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Великої Палати Верхового Суду №12-199гс18 від 12.03.2019р. у справі №915/715/17 та №12-26гс19 від 03.04.2019р. у справі №924/1220/17, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.04.2019р. у справі №904/2083/18, від 14.02.2019р.у справі №916/24/18, від 16.04.2019р. у справі №904/2061/18 та від 13.03.2018 у справі №916/23/17, що в розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже, в разі наявності таких відносин, власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

При цьому положення статті 391 вказаного Кодексу підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Подібна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України від 27.05.2015р. у справі № 6-92цс15, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.01.2019р. у справі №903/481/17 та від 14.02.2019р. у справі №916/24/18, а також постанові Верховного Суду України від 27.05.2015р. у справі № 6-92цс15.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військовим вважається державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Нормою ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» визначено, що Міністерство оборони України є центральниморганом виконавчої влади та головним органом у сфері оборони і військовогобудівництва.

Згідно ст.3 Закону України «Про господарську діяльність у ЗбройнихСилах України» суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Відповідно до п.25 Положення про порядок надання в користування земель(земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правилакористування наданими землями, затвердженого наказом Міністерства оборониУкраїни від 22.12.1997р. № 483. облік усіх земель, наданих для потребМіністерстваоборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель(земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

Пунктом 1.1.Положення про організацію квартирно-експлуатаційногозабезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерстваоборони України від 03.07.2013р. №448, передбачено, що це Положення визначає організацію та завдання квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України (далі - ЗС України).Організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном.

Відповідно до п.2.1. вказаного Положення квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться, зокрема, квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (далі - КЕВ (КЕЧ)).

Державне підприємство Міністерства оборони України «Аеропорт Львів-2» створене Міністерством оборони України,засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерстваоборони України, є окремою юридичною особою, має самостійний баланс,розрахункові рахунки, гербову печатку зі своїм найменуванням, а його майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України.

Правові засади та порядок використання земель оборони встановленіЗаконом України «Про використання земель оборони», відповідно до ст.1 якого землями оборони визнаються землі,надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ,військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України,інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Приписами ч.1 ст.92 ЗК України передбачено, що правопостійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користуванняземельною ділянкою, яка перебуває у державній та комунальній власності, безвстановлення строку.

Відповідно доч.1 ст.95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно ч.2 вказаної статті порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Пунктами а), г) е) ч.1 ст.96 ЗК України встановлено, що Землекористувачі зобов`язанізабезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Приписами ст.103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо); власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив); власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).

Нормою ст.126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно п.б. ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Разом з тим, на підставі ст.391 ЦК України, власник майна має правовимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування тарозпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль завикористання та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки завідсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевогосамоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду)або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за виняткомдій. які відповідно до закону є правомірними.

Згідно із п.2 ч.1 ст.211 ЗК України громадяни таюридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальнувідповідальність за порушення земельного законодавства, в тому числі засамовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України, самовільно зайнятіземельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачамбез відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючизнесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян абоюридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільнозайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З врахуванням наведеного суд зазначає про те, що поданими Учасниками справи доказами у справі підтверджується факт передання Виконавчим комітетом Стрийської міської ради депутатів Стрийській КЕЧ району в постійне користування земельної ділянки загальною площею 63,64га. у м.Стрий Львівської області на підставі Державного акту на право користування землею, виданого 10.02.1978р. та зареєстрованого в Державній книзі реєстрації землекористувань за №1, проте, ні Прокурором, ні Позивачами не доведено правонаступництва, тобто переходу такого права від Стрийської КЕЧ району до КЕВ м.Львова.

При цьому, доводи Прокурора щодо закріплення частини вказаної ділянки в розмірі 8,9888га. за Позивачем-2 на підставі наказу начальника Стрийського гарнізону від 28.11.2014р. №7 не підтверджуються жодними наявними у справі доказами.

Заявлені Прокурором в обґрунтування позовних вимог обставини переходу до Позивача-1 від Стрийської КЕЧ району права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 63,64га. у м.Стрий Львівської області на підставі Державного акту на право користування землею, виданого 10.02.1978р. та зареєстрованого в Державній книзі реєстрації землекористувань за №1, а також закріплення частини вказаної ділянки в розмірі 8,9888га. за Позивачем-2 на підставі наказу начальника Стрийського гарнізону від 28.11.2014р. №7 спростовуються також поданою Прокурором 22.12.2020р. за вх. №36301/20 заявою, згідно з якою, станом на час пред`явлення позову до господарського суду вказана земельна ділянка не перебуває на балансі та обліку у КЕВ м.Львова, оскільки з 01.01.2019р. створена Самбірська КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 у м.Стрий Львівської області. З наведеного вбачається, що інтереси Позивача-1 не порушені і він є неналежним позивачем у справі.

Також, суд звертає увагу на те, що Позивач-1 у поданій 22.12.2020р. за вх. №36303/20 заяві повідомив суд про те, що з 01.01.2019р. сформовано Самбірську КЕЧ району, якій на бухгалтерський облік передано військове містечко №1 в м.Стрий Львівської області. В період 2019-2020 років КЕВ м.Львова не користується земельною ділянкою військового містечка №1 у м.Стрий Львівської області. Прав на вказану земельну ділянку у Позивача-1 немає; Позивач-2 у поданій 22.12.2020р. за вх. №36302/20 заяві повідомив суд про відсутність прав у Позивача-2 на спірну земельну ділянку площею 0,0960га та відсутність порушення прав Позивача-2.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що Прокурором не обґрунтовано порушення прав Позивача-1 та Позивача-2 на спірну земельну ділянку, що є підставою для відмови в позові за безпідставністю та необґрунтованістю.

Окремою підставою для відмови в позові з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог є недоведеність Прокурором здійснення порушення земельного законодавства саме Відповідачем.

Так, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, Акт обстеження земельної ділянки від 11.06.2019р. №395-ДК/128/АО/10/01/-19 та Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки від 11.06.2019р. №395-ДК/370/АП/09/01/-19 складено в присутності громадянина ОСОБА_1 та встановлено, що земельна ділянка площею 0,3072га. використовується громадянином ОСОБА_1 і відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. На момент перевірки вказана ділянка огороджена капітальним парканом. На земельній ділянці розташоване нерухоме майно , яке належить громадянину ОСОБА_1 та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Земельна ділянка площею 0,2112га. використовується громадянином ОСОБА_1 в порядку ст.120 ЗК України, а земельна ділянка площею 0,0960га. як самовільно зайнята в порушення вимог ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.20 Закону України «Про землеустрій», ст.53-1 КУпАП та п.б ст.211 ЗК України.

Окрім цього, Протоколом про адміністративне правопорушення від 11.06.2019р. №395-ДК/0132П/07/01/-19 складено державним інспектором головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області Бурлаченко О.С. встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м.Стрий Львівської області, місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_3 , який працює директором ТзОВ «Галекосвіт», паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Стрийським МВ УМВС України у Львівській області, допустив самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0960га в АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом використання її без зареєстрованих в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою, що є порушенням статей 125 та 126 ЗК України та ст.20 Закону України «Про землеустрій», чим вчинив правопорушення, передбачене ст.53-1 КУпАП та п.б ч.1 ст.211 ЗК України.

Повідомленням про сплату шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки від 11.06.2019р. №395-ДК/0076Шк/11/01/-19 ГУ Держгеокадастру у Львівській області вимагав від громадянина ОСОБА_1 у 15 денний термін сплатити розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ГУ Держгеокадастру у Львівській області та повідомити про факт сплати відповідного платежу шляхом скерування копії квитанції про оплату на електронну адресу ГУ Держгеокадастру у Львівській області.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 11.06.2019р. №395-ДК/0124По/08/01/-19 встановлено, що громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м.Стрий Львівської області, місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_3 , який працює директором ТзОВ «Галекосвіт», порушив вимоги ст.ст.125 та 126 ЗК України, а саме допустив використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , 13 загальною площею 0,0960га без зареєстрованих в державному реєстрі документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою на землях промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, чим завдано шкоду в розмірі 4541,46грн. яка розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2007р. №963.З врахуванням наведеного постановлено визнати громадянина ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.53-1 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340грн.

Приписом від 11.06.2019р. №395-ДК/0/26Пр/03/1/-19 також встановлено, що громадянин ОСОБА_1 допустив використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 0,0960га без зареєстрованих в державному реєстрі документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою на землях промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що є порушенням статей 125 та 126, 211 ЗК України, ст.20 Закону України «Про землеустрій» та ст.53-1 КУпАП та приписав усунути порушення вимог земельного законодавства, виявлені під час здійснення заходу державного контролю, а саме: п.б ч.1 ст.211 ЗК України самовільне зайняття земельної ділянки.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.10.2019р. у справі №456/3633/19суд ухвалив клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.197-1 КК України, на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження задоволити; звільнити ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000257 від 01.03.2019 відносно ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.197-1 КК України, закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Вказана ухвала прийнята щодо обвинуваченого ОСОБА_1 як щодо громадянина України, а не як щодо керівника Відповідача.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що Прокурором не доведено здійснення порушення вимог земельного законодавства саме Відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Галекосвіт», оскільки поданими в обґрунтування заявлених позовних вимог доказами підтверджується вчинення порушення та притягнення до відповідальності фізичної особи громадянина України ОСОБА_1 , а не Товариства з обмеженою відповідальністю «Галекосвіт» в особі керівника Дмитріва А.Я.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосованоВеликою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balanceofprobabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним,якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що матеріалами справи не підтверджується факт порушення прав Позивача-1 та Позивача-2 на спірну земельну ділянку, а також вчинення порушення саме Відповідачем у справі, суд дійшов висновків про те, що заявлений Прокурором в інтересах держави в особі Позивача-1 та Позивача-2 позов є безпідставним та необґрунтованим, а відтак, в його задоволенні слід відмовити.

При цьому суд зазначає, що вищенаведені висновки суду щодо відсутності законних підстав для задоволення позову, непідтримання Відповідачем викладеної у відзиві заяви про визнання позову, виключають можливість ухвалення рішення про задоволення позову.

Суд також зазначає, що вказані висновки суду не спростувують факту порушення вимог земельного законодавства фізичною особою громадянином ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.13, 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 191, 205, 216, 222, 231, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.92, 95, 96, 103, 120, 125, 126, 152, 211, 212 Земельного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 30.12.2020р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок