ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Справа № 903/25/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача1: не з`явився

позивача 2: не з`явився

відповідача: не з`явився

прокуратури Рівненської області: Кривецької-Люліч Т.А., службове посвідчення №057466 від 15.10.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича на рішення господарського суду Волинської області, ухваленого 25.08.20 суддею Войціховським В.А. об 10:27 год. у м.Луцьку, повний текст складено 28.08.20 у справі № 903/25/20

за позовом Заступника керівника Луцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради, м. Луцьк, Управління освіти Луцької міської ради, м. Луцьк

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича, с. Підгайці Луцького району

про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Луцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради, Управління освіти Луцької міської ради звернувся до господарського суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича про визнання недійсним договору оренди №1688 від 06.12.2018, укладеного між Управлінням освіти Луцької міської ради та Фізичною особою-підприємцем Віговським Олексієм Андрійовичем та зобов`язання Підприємця Віговського О.А. звільнити орендоване приміщення площею 109,1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18, та повернути його за актом прийому-передачі балансоутримувачу- Управлінню освіти Луцької міської ради.

В правове обґрунтування пред`явлених позовних вимог прокурор здійснював посилання на положення ст. ст. 179, 208 ГК України, ст. ст. 203, 204, 215, 216, 785 ЦК України, ст. ст. 1, 5, 10, 80 ЗУ "Про освіту", ст. ст. 1, 4, 12, 19, 26, 27 ЗУ "Про позашкільну освіту", засвідчуючи при цьому, що передача в оренду нежитлового приміщення площею 109,1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18, підприємцю Віговському О.А. суперечить вимогам чинного законодавства України, що є безумовною підставою для визнання недійсним договору оренди №1688 від 06.12.2018, укладеного між Управлінням освіти Луцької міської ради та підприємцем Віговським О.А., в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 25 серпня 2020 року у справі №903/25/20 позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди нежитлових приміщень №1688 від 06 грудня 2018 року, укладений між Управлінням освіти Луцької міської ради та Фізичною особою-підприємцем Віговським Олексієм Андрійовичем, та ухвалено припинити зобов`язання за договором. Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Віговського Олексія Андрійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) звільнити приміщення площею 109,1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18, та повернути його за актом прийому-передачі балансоутримувачу Управлінню освіти Луцької міської ради. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Прокуратури Волинської області (м.Луцьк, вул. Винниченка, 15, розрахунковий рахунок №UA0004945 в Державній казначейській службі України, МФО 820172, ) 4 204,00 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст. ст. 202, 203, 204, 215 ЦК України, ст. 53 Конституції України, ст. ст. 1, 5, 10, 16, 17, 27, 80 «Про освіту», ст. ст. 1, 4, 12, 19, 26, 27 Закону України «Про позашкільну освіту», п.п.2.1. п.2 постанови пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013, постанови Верховного Суду від 04.07.2018, у справі №902/653/17, від 15.06.2018 у справі №906/164/17, від 09.08.2018 у справі №922/2686/15, вказав, що договір оренди нежитлового приміщення №1688 від 06.12.2018, на підставі якого у тимчасове платне володіння і користування підприємцю Віговському О.А. передано частину приміщення Палацу учнівської молоді площею 109,1 кв.м., розташованого по вул. Шопена, 18, у м. Луцьк, укладений між Управлінням освіти Луцької міської ради та Фізичною особою-підприємцем Віговським Олексієм Андрійовичем, підлягає визнанню недійсним, оскільки вказаний договір укладений щодо об`єкта (майна позашкільного навчального закладу), який не може бути переданий в оренду для цілей, не пов`язаних з освітнім процесом.

Крім того, щодо посилання на ст.ст. 216, 785, 795 ЦК України, зазначив, що визнання недійсним договору оренди є правовим наслідком повернення цього приміщення орендодавцю в порядку і на умовах, які встановлені законом, а тому вимога про зобов`язання підприємця Віговського Олексія Андрійовича звільнити приміщення площею 109,1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18, та повернути його за актом прийому-передачі балансоутримувачу Управлінню освіти Луцької міської ради, є похідною щодо первісної позовної вимоги, а відтак підлягає задоволенню.

Разом з тим, враховуючи норми ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004 суд прийшов до висновку, що прокурор правомірно звернувся із позовом до суду.

Не погодившись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 25.08.2020 по справі №903/25/20 та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Вказує, що він здійснює медичну діяльність, що підтверджується ліцензією про надання медичних послуг АВ 155660. Поряд із основною діяльністю, яка проводиться в орендованому приміщенні закладу освіти, відповідачем здійснюється безкоштовно реабілітація та соціалізація слабочуючих та глухих дітей. Дані факти свідчать про використання приміщення в цілях, що тісно пов`язані із освітньо-виховними.

Також, зазначає, що між Палацом учнівської молоді та підприємцем укладено угоду про співпрацю від 28.08.2017 Згідно п.п. 1-1.3 угоди предметом договору є співробітництво сторін на некомерційній основі, виходячи із взаємної вигоди, для надання один одній та третім особам медичних та інших послуг. Сторона 1 надає стороні 2 наступні послуги: медичного огляду водіїв, які являються співробітниками сторони 2, послуги медичного пункту та первинної медичної допомоги для осіб, які відвідують гуртки, секції, заняття сторони 2, послуги ознайомлення (лекційні заняття) дітей на тему санітарії та особистої гігієни, інші медичні послуги необхідні для забезпечення діяльності сторони 2.

Таким чином, поряд із основною діяльністю, відповідач на безоплатній основі здійснює надання послуг, які необхідні у функціонуванні Палацу учнівської молоді, тобто безпосередньо при виконанні освітніх та виховних функцій.

Зауважує, що наведене свідчить про використання орендованого приміщення для здійснення медичної практики тісно пов`язане із навчально виховним процесом, оскільки завдяки такій оренді забезпечується досягнення додаткових цілей навчально-виховного процесу як-от: медичний огляд водіїв, які працюють в Палаці учнівської молоді, виконання функцій медичного пункту, проведення освітньої діяльності шляхом проведення занять та лекцій.

Не з`ясування саме вказаних обставин і являється підставою для скасування рішення.

На переконання скаржника відсутні порушення укладенням спірного договору учбового процесу та спірний договір оренди відповідає вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна, Закону України "Про освіту", Закону України "Про вищу освіту" і підстав для визнання його недійсними немає.

Крім того, скаржник звертає увагу, що до позовної заяви прокурором не було додано доказів надсилання та вручення звернень в адресу управління освіти та Луцької міської ради, відповідно прокурором не надано доказів виконання вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» чим порушено норми процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Волинська обласна прокуратура наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Серед іншого вказує, що Фізична особа-підприємець Віговський О.А. в розумінні положень Законів України «Про освіту» та «Про позашкільну освіту» не є: 1) суб`єктом освітньої діяльності; 2) не надає освітні послуги; 3) не є учасником освітнього процесу в закладі позашкільної освіти, а тому передача в оренду згаданого нежитлового приміщення, суперечить вимогам чинного законодавства, що є безумовною підставою для визнання цього правочину недійсним. На підтвердження своєї позиції про те, що майно та приміщення закладів освіти не можуть передаватись в оренду з метою, не пов`язаною із освітньою діяльністю свідчить постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

Просить залишити рішення Господарського суду Волинської області від 25.08.2020 у справі № 903/25/20 без змін, а апеляційну скаргу ФОП Віговського О.А. - без задоволення.

Відзивів від позивачів не надійшло, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення.

22.12.2020 на електронну адресу суду від скаржника надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії угоди про розірвання договору оренди нежитлових приміщень від 06.12.2018 №1688 від 30.11.2020 та копії акту приймання передачі приміщення нежитлового приміщення за адресою м. Луцьк, вул. Шопена, 18 від 30.11.2020.

Крім того, 22.12.2020 на електронну адресу суду від скаржника надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України (відсутній предмет спору).

На переконання скаржника уклавши угоду про розірвання договору оренди нежитлових приміщень від 06.12.2018 №1688 від 30.11.2020 та повернувши орендодавцю орендоване приміщення відповідно до акту приймання передачі приміщення нежитлового приміщення за адресою м. Луцьк, вул. Шопена, 18 від 30.11.2020 вважає зобов`язання за спірним договором припиненими, а тому визнання договору оренди нежитлових приміщень №1668 від 06.12.2018 недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

В судовому засіданні прокурор заперечила проти заявленого клопотання про закриття провадження у справі.

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

Разом з тим, згідно із п. 2.13 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 визначено, що наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання, оскільки відповідні вимоги є за своїм правовим характером взаємовиключними.

А тому колегія суддів вважає, що є безпідставним твердження скаржника про те, що уклавши угоду про розірвання договору оренди нежитлових приміщень від 06.12.2018 №1688 від 30.11.2020 предмет спору припинив існування.

При цьому, слід зазначити, що у разі розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, прокурор не буде позбавлений права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним (п. 2.6 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11).

Аналогічні правові висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

За наведеного, клопотання скаржника про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України не підлягає до задоволення.

Крім того, скаржник та позивачі не скористалися правом участі під час апеляційного перегляду справи та не забезпечили явку своїх представників у судове засідання апеляційного господарського суду, хоча про дату, час та місце апеляційного перегляду справи повідомлені заздалегідь та належним чином, про, що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 184-187) .

Отже, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представників скаржника та позивачів, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників останніх, за наявними у справі доказами.

У судовому засіданні прокурор заперечила проти доводів викладених в апеляційній скарзі з підстав викладених у відзиві та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення господарського суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 06.03.2018 у справі №903/148/17, яке набрало законної сили 06.04.2018, було задоволено позов Заступника керівника Луцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради та Управління освіти Луцької міської ради до Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича про визнання договору оренди недійсним та повернення майна; визнано недійсним договір оренди №1333 від 29.10.2015, укладений між управлінням освіти Луцької міської ради та Фізичною особою-підприємцем Віговським Олексієм Андрійовичем; зобов`язано Фізичну особу - підприємця Віговсього Олексія Андрійовича звільнити приміщення площею 109,1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18 та повернути його за актом прийому-передачі управлінню освіти Луцької міської ради; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича на користь Луцької місцевої прокуратури 3 200,00 грн витрат по оплаті судового збору.

У вказаному рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку, що об`єкти освіти, навчальні заклади, засновані на державній власності, джерелами фінансування яких є кошти державного бюджету, не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу, суперечить вимогам чинного законодавства, тоді як приміщення палацу було надано в оренду для здійснення підприємницької діяльності позивача і ця діяльність не пов`язана з навчально-виховним процесом, укладення договору оренди нежитлових приміщень №1333 від 29.10.2015р. відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а саме ст. 63 Закону України "Про освіту", що є підставою для визнання спірного правочину згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, недійсним в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що встановлені обставини рішенням Господарського суду Волинської області від 06 березня 2018 року в справі №903/148/17, яке набрало законної сили 06 квітня 2018 року, підтверджують обставини щодо протиправності передання приміщення загальною площею 109,1 кв.м. за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18, що знаходиться на балансі управління освіти Луцької міської ради в оренду підприємцю Віговському О.А., який не надає освітніх послуг, не є закладом освіти, не має ліцензії на надання освітніх послуг, а тому не може здійснювати навчально-виховну діяльність та надавати такі послуги.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, преюдиціальністю є обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Зі змісту частини 4 статті 75 ГПК України можна зробити висновок, що однією з цілей цієї норми законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Разом з тим, 06 грудня 2018 року рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №807-8 "Про оренду нежитлового приміщення на вул. Шопена, 18" за результатами розгляду звернення заявника погоджено управлінню освіти Луцької міської ради (Лещенко З.Б.) укладення договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 109,1 кв.м., що на вул. Шопена, 18, з Фізичною особою-підприємцем Віговським Олексієм Андрійовичем на термін з 05.12.2018 до 30.11.2021, зобов`язано орендодавця та орендаря в десятиденний термін укласти договір оренди, встановивши, що розмір річної орендної плати за розміщення суб`єкта господарювання, що діє на основі приватної власності і провадить господарську діяльність з медичної практики, складає 30% від вартості нежитлового приміщення, визначеної експертним шляхом, місячна орендна плата становить 14 060,18 грн.

06.12.2018 на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради "Про оренду нежитлового приміщення на вул. Шопена, 18" від 06.12.2018 №807-8 між Управлінням освіти Луцької міської ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Віговським Олексієм Андрійовичем (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень №1688, згідно з умовами якого орендодавець зобов`язався передати, а орендар прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 109,1 м2, яке знаходиться у м. Луцьк по вул. Шопена, 18, та знаходиться на балансі Управління освіти Луцької міської ради.

Факт передачі приміщення в оренду засвідчується підписаним між сторонами та скріпленим печатками господарюючих суб`єктів актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 06.12.2018.

Відповідно до п. 1.3.1 договору оренди нежитлового приміщення №1688 від 06.12.2018, приміщення, що передається в оренду відповідно до цього договору, буде використовуватись для розміщення суб`єкта господарювання, що діє на основі приватної власності та провадить господарську діяльність з медичної практики.

Пунктами 2.2. договору оренди №1688 від 06.12.2018 визначено, що передача приміщення в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це приміщення, власником орендованого приміщення залишається Луцька міська рада, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Відповідно до п. 9.1. договору оренди №1688 від 06.12.2018 цей договір дійсний з 05 грудня 2018 року до 30 листопада 2021 року включно.

Як встановлено судом та вбачається зі статуту Палацу учнівської молоді (нова редакція), затвердженого 26.12.2007 рішенням Луцької міської ради №22/4 та зареєстрованого 16.10.2009 за №2005259, юридичною адресою Палацу учнівської молоді є 43025, м. Луцьк, вул. Шопена, 18, засновником Палацу учнівської молоді є Луцька міська рада.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.05.2003 №623526 власником об`єкта приміщення Палацу учнівської молоді є Територіальна громада міста Луцька в особі Луцької міської ради, форма власності комунальна.

Пунктом 1.1. Статуту Палацу учнівської молоді визначено , що Палац учнівської молоді заснований на комунальній формі власності, комплексний багатопрофільний позашкільний навчально-виховний заклад, призначений надавати дітям і молоді додаткову та професійну освіту, спрямовану на оволодіння знаннями, уміннями та навичками за інтересами, а також рівні можливості для творчого розвитку та самовизначення у вільний час.

Відповідно до п.п. 7.1, 7.3 Статуту Палацу учнівської молоді майно належить до комунальної власності територіальної громади міста Луцька і закріплюється на праві оперативного управління, за позашкільним навчальним закладом. Матеріально технічна база Палацу включає приміщення, споруди, обладнання, засоби зв`язку, транспортні засоби, рухоме і нерухоме майно, що перебувають у його користуванні.

Як зазначено вище позов подано Заступником керівника Луцької місцевої прокуратури в інтересах Луцької міської ради та Управління освіти Луцької міської ради .

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п. 3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У відповідності до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положеннями ст. 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно із ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Так, у Законі України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Частина четверта статті 23 Закону України Про прокуратуру передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Так, у Рішенні від 08.04.1999 року у справі N 1-1/99 ( справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає: орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави; таким органом, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора; представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.

Так, прокурор звернувся із даним позовом в інтересах держави в особі Луцької міської ради як власника приміщення та Управління освіти Луцької міської ради, як балансоутримувача майна.

Разом з тим, у Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, прокурор звертаючись із позовом у даній справі, вказує, що ними встановлений факт неналежного виконання службових обов`язків службовими особами управління освіти Луцької міської ради, що полягало у неналежній перевірці підстав для передачі в оренду приміщення за адресою вул. Шопена, 18 м. Луцьк. За даним фактом 13.01.2020 внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000008, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 367 КК України.

Крім того, слід зазначити, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 07 грудня 2018 року справі № 924/1256/17 доповнив вищевикладені аргументи Верховного Суду, вказавши, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019року у цивільній справі 587/430/16-ц конкретизувала вищевикладений висновок Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, та зазначила, що процедура, передбачена абз. 3 і 4 ч.4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання вимог абз. 3 ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" 12.12.2019 Луцька місцева прокуратура звернулася із листом до Луцької міської ради у якому просить надати відповідь, зокрема, чи має намір Луцька міська рада вживати заходів щодо усунення порушень норм чинного законодавства шляхом розірвання угоди або звернення до суду з відповідним позовом.

На запит Луцької місцевої прокуратури від 12.12.2019 № 03.33-63- 2458ВІІХ-19 Луцька міська рада листом від 13.12.2019 № 1 1-9/6015/2019 повідомила про те, що не має наміру звертатися до суду з відповідним позовом, що свідчить про нездійснення органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави.

З огляду на викладене, у прокурора наявні підстави та обов`язок для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Луцька місцева прокуратура повідомила Луцьку міську раду та Управління освіти Луцької міської ради листами від 15.01.2020 про ініціювання прокуратурою позову до господарського суду в інтересах Луцької міської ради, Управління освіти Луцької міської ради до ФОП Віговського О.А. про визнання договору оренди недійсним та повернення майна, що спростовує доводи скаржника про протилежне.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, про наявність рішення від 06.03.2018 у справі №903/148/17, яке набрало законної сили, про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень від 29.10.2015 та повернення майна - приміщення площею 109,1 кв м, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18.

При цьому предметом розгляду даної справи є це саме нежитлове приміщення площею 109,1 кв м, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18, що повторно передане управлінням освіти Луцької міської ради відповідачу за договором оренди нежитлових приміщень від 06.12.2018, що свідчить не лише про нездійснення захисту державних інтересів, а - про свідоме порушення норм чинного законодавства.

Враховуючи наведене, а також позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, колегія суддів вважає звернення прокурора з даним позовом обґрунтованим.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно зі статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (стаття 236 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, за приписами ст. 10 Закону України "Про освіту" невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про позашкільну освіту" позашкільна освіта - сукупність знань, умінь та навичок, що здобувають вихованці, учні і слухачі в закладах позашкільної освіти, інших суб`єктах освітньої діяльності за програмами позашкільної освіти; освітня діяльність закладу позашкільної освіти - процес надання знань, формування вмінь і навичок з різних напрямів позашкільної освіти, розвитку інтелектуальних і творчих здібностей, фізичних якостей відповідно до задатків та запитів особи.

У відповідності до ст. 4 Закону України "Про позашкільну освіту" позашкільна освіта є складовою системи безперервної освіти, визначеної Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про позашкільну освіту" заклади позашкільної освіти можуть бути комплексними, профільними та спеціалізованими. До комплексних закладів позашкільної освіти належать палаци, будинки дітей та юнацтва, центри дитячої та юнацької творчості.

Згідно цієї ж статті, статус комунального має заклад позашкільної освіти, заснований на комунальній формі власності.

Статтею 19 Закону України "Про позашкільну освіту" визначено учасників освітнього процесу в закладі позашкільної освіти, до яких відносяться: вихованці, учні, слухачі; директор, заступники директора закладу позашкільної освіти; педагогічні працівники, психологи, соціальні педагоги, бібліотекарі, спеціалісти, які залучені до освітнього процесу; батьки або особи, які їх замінюють; представники підприємств, установ, організацій, які беруть участь у здійсненні освітнього процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про позашкільну освіту" фінансово-господарська діяльність позашкільного навчального закладу здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України, Цивільного кодексу України, Законів України "Про освіту", "Про місцеве самоврядування в Україні", цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно ст. 27 Закону України "Про позашкільну освіту" заклад позашкільної освіти володіє, користується і розпоряджається майном, земельною ділянкою відповідно до законодавства України. До матеріально- технічної бази позашкільного навчального закладу належать приміщення, споруди, обладнання, засоби зв`язку, транспортні засоби, земельні ділянки, рухоме і нерухоме майно, що перебуває у його власності або у повному господарському віданні, оперативному управлінні, орендоване чи надане йому засновником (власником).

Статтею 80 Закону України "Про освіту" визначено, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

Частиною 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням (в редакції Закону, який діяв на час укладання спірного правочину).

За наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що майно (приміщення) позашкільних навчальних закладів, до яких відноситься Палац учнівської молоді, повинно використовуватись лише та виключно для забезпечення освітнього процесу та здійснення освітньої діяльності відповідним суб`єктом освітньої діяльності.

Разом з тим, слід зазначити, що згідно з підпунктом 2 пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" (у редакції чинній на момент укладення спірного договору) навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі освіти.

Пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 № 63, передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених правових положень, в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте, надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Аналогічні правові висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Проте, з матеріалів справи убачається, що приміщення Палацу учнівської молоді, яке розташоване у м. Луцьк по вул. Шопена, 18, частина якого була надана в оренду підприємцю Віговському О.А. згідно спірного договору, для здійснення господарської діяльності з медичної практики, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого основним видом діяльності Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича, значиться - спеціалізована медична практика (КВЕД 86.22).

Таким чином, у даній справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що приміщення Палацу учнівської молоді, яке розташоване у м. Луцьк по вул. Шопена, 18, частина якого була надана в оренду підприємцю Віговському О.А. всупереч забороні, встановленій чинним на час його передачі законодавством, оскільки метою оренди є проведення господарської діяльності з медичної практики, тобто діяльність не пов`язана з навчально-виховним процесом.

Невикористання навчальним закладом приміщень для навчального процесу, не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом.

Встановивши зазначені обставини, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що спірний договір оренди укладений з порушенням вимог законодавства про освіту, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Правова позиція з приводу наявності підстав для визнання недійсним договору щодо передачі в оренду об`єкта освіти, який використовується для цілей, не пов`язаних з освітнім процесом та освітньою діяльністю, викладена в постановах великої палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, та постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 902/653/17, від 15.06.2018 у справі № 906/164/17, від 09.08.2018 у справі № 922/2686/15.

Крім того, у позові прокурором було, заявлено вимогу про зобов`язання звільнити нежитлове приміщення та повернути його за актом прийому-передачі балансоутримувачу, яка незважаючи на подані скаржником докази повернення спірного приміщення орендодавцю, також підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, як убачається із матеріалів справи вказаний акт приймання - передачі орендованого приміщення, яким було повернуто нежитлове приміщення за адресою м. Луцьк, вул. Шопена, 18 був підписаний вже після ухвалення Господарським судом Волинської області спірного рішення по справі, а тому не був й не міг бути предметом розгляду в суді першої інстанції, а отже, в силу ч. 5 ст. 269 ГПК України не приймається судовою колегією до уваги.

Відповідно до частини статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно із частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту, як правило, договір найму припиняється.

Як визначено ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, визнання недійсним договору оренди є правовим наслідком повернення цього приміщення орендодавцю в порядку і на умовах, які встановлені законом.

За наведеного, апеляційний господарський суд, вважає правильним висновок суду першої інстанції, що вимога прокурора про зобов`язання підприємця Віговського Олексія Андрійовича звільнити приміщення площею 109,1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Шопена, 18, та повернути його за актом прийому-передачі балансоутримувачу Управлінню освіти Луцької міської ради, є похідною щодо первісної позовної вимоги, а відтак підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 25.08.2020 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Віговського Олексія Андрійовича на рішення господарського суду Волинської області від 25.08.20 у справі № 903/25/20 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 25.08.20 у справі №903/25/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу №903/25/20 повернути до господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "28" грудня 2020 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.