РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.12.2020Справа №910/7232/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу №910/7232/20

За позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця»

про стягнення 210747, 98 грн

Представники сторін:

від позивача: Кисіль Т.В.;

від відповідача: Мамась М.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування "Пуща-Водиця" (далі - відповідач) про стягнення 210747,98 грн заборгованості за договором постачання природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №100/16-ТЕ-41 від 31.01.2016 відповідач не розрахувався за поставлений природний газ, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка заявлена до стягнення в розмірі 120513,86 грн - основний борг, пеня у розмірі 22438,40 грн, інфляційні втрати у розмірі 53630, 61 грн та 3% річних у розмірі 14165,11 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/7232/20 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

24.06.2020 через відділ діловодства суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому не визнає позов, у зв`язку з тим, що укладений між сторонами договір не породжує у сторін прав і обов`язків і у відповідача відсутні правові підстави здійснювати які-небудь оплати за ним. Так, відповідач зазначає, що договір поставки природного газу не породжує для сторін жодних правових наслідків, адже є нікчемним, оскільки відповідно до п. 4 статті 40 Закону України "Про державні закупівлі" забороняється укладення договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель. Як зазначає відповідач, оскільки він розмістив оголошення № 015791 від 21.01.2016 про початок процедури відкритих торгів, у відповідача не було підстав укладати договір шляхом застосування переговорної процедури закупівлі, що передбачена ст. 39 Закону України "Про державні закупівлі".

При цьому, відповідно до ст. 41 Закону України "Про державні закупівлі" договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п`ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону. Відтак, зважаючи на те, що 22.01.2016 було розпочато процедуру відкритих торгів на закупівлю газу природного відповідно до оприлюдненого оголошення на веб-порталі уповноваженого органу під №015791 (ВДЗ №14 від 22.01.2016 року) і позивач участі в закупівлі не брав, договір було укладено без проведення процедури державної закупівлі, тобто жодні з вищевказаних строків (передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п`ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону) сторонами дотримано не було, що свідчить про нікчемність даного договору прямо встановлену Законом.

Окрім того, відповідач зазначає, що позивач не надав докази поставки газу, оскільки обсяг поставленого газу відповідно до п. 3.4 договору має підтверджуватись актами приймання-передачі газу, які сторонами не складалися.

07.07.2020 через відділ діловодства суду позивач подав відповідь на відзив, в якій заперечив доводи відповідача, викладені у відзиві, та зазначив, що у випадку ненадання або несвоєчасного надання споживачем акту приймання-передачі природного газу обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС. Разом з цим, позивач зауважує на тому, що відповідач не надав докази на спростування презумпції правомірності укладеного між сторонами договору, а відповідно і підстав не сплачувати використаний природний газ.

24.07.2020 через відділ діловодства суду відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких не визнає позовні вимоги, оскільки договір, за яким позивач просить стягнути грошові кошти, не породжує у сторін прав і обов`язків, а у відповідача відсутні правові підстави здійснювати будь-які оплати за ним. За висновком відповідача, договір поставки є нікчемним правочином, адже його недійсність прямо встановлена Законом і до того ж позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження факту поставки газу за договором на вказану суму.

В судовому засіданні 04.08.2020 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання.

В судовому засіданні 24.11.2020, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 08.12.2020.

В судовому засіданні 08.12.2020 згідно вимог статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 22.12.2020.

В судовому засіданні 22.12.2020 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити; представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 22.12.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (нова назва Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (далі - постачальник) та Центром медичної реабілітації та санаторного лікування "Пуща-Водиця" (далі - споживач) укладено договір постачання природного газу №100/16-ТЕ-41 (далі - договір) за умовами пункту 1.1 якого, постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (далі - газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункт 1.2 договору).

Сторони погодили у пункті 2.1 договору, що постачальник передає споживачу з 01 січня 2016 року по 31 березня 2016 року (включно) газ обсягом до 75 тис. куб. м, у тому числі по місяцях (тис. куб. м): січень - 30,000, лютий - 25,000, березень - 20,000, І кв. - 75,000.

Відповідно до п. 2.1.5 договору розподіл/транспортування газу за цим договором здійснює(ють) оператори ГРМ/ГТС, з яким (якими) у споживача укладені відповідні договори.

Згідно з п. 3.1 договору постачальник передає споживачу газ у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему. Право власності на газ переходить від постачальника до споживача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

Пунктом 3.4 договору погоджено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

При цьому, в пункті 3.5 договору сторони погодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику: завірену копію акта про фактичний обсяг розподіленого/протранспортованого за цим договором природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором ГРМ/ГТС; у разі надання технічного акту на загальний обсяг розподіленого/протранспортованого природного газу, споживач надає детальну розбивку газу за категоріями (в т.ч. за цим договором) за власним підписом; підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

В свою чергу, постачальник не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У випадку ненадання або несвоєчасного надання споживачем акту приймання-передачі природного газу обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС.

У випадку відмови Споживача від підписання акта приймання-передачі природного газу розбіжності підлягають врегулюванню відповідно до умов договору або в порядку, передбаченому чинним законодавством України. До врегулювання сторонами розбіжностей, обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС.

Ціна природного газу погоджена сторонами у розділі 5 договору.

Так, відповідно до п. 5.1 договору регульована ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) на природний газ, який постачається за цим договором, в період з 01 січня 2016 по 31 березня 2016 (включно) встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758.

Ціна за 1000 куб. м газу за цим договором в період з 01 січня 2016 по 31 березня 2016 (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1770,74 гривень, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до ціни на природний газ - 2%, податок на додану вартість за ставкою 20%. До сплати за 1000 куб. м природного газу становить 1806,15 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20% - 361,23 грн, всього з ПДВ - 2167,38 грн. Загальна вартість договору становить 135461,25 грн, крім того ПДВ - 27092,28 грн, разом з ПДВ - 162553,50 грн (пункт 5.2 договору).

Оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

За пунктом 7.2 та 7.4 договору споживач зобов`язаний, зокрема, своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому даним договором, а постачальник зобов`язаний, зокрема, забезпечити поставку природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договору.

У пункту 8.1 договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Відповідно до п. 8.2 договору, у разі невиконання споживачем умов пункту 6.1 цього договору постачальник має право не здійснювати поставку газу споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання споживачем пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у п`ять років (10.3 договору).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12 договору).

Як встановлено судом, у січні та лютому 2016 року через газорозподільні газопроводи оператора ГРМ (ПАТ "Київгаз") відповідачу було поставлено 43 тис. куб. м природного газу, про що свідчать акт приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою від 31.01.2016 та акт приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою від 29.02.2016, складені та підписані без заперечень відповідачем як споживачем та ПАТ "Київгаз" як оператором ГРМ.

Доказів того, що у відповідності до взятих на себе зобов`язань за договором, в тому числі, щодо складення та надання позивачу актів про фактичний обсяг розподіленого/протранспортованого за цим договором природного газу, відповідач склав та передав на підпис постачальнику відповідні акти суду надано не було. Відтак, враховуючи, що умовами п. 3.5 договору сторони погодили, що у випадку ненадання або несвоєчасного надання споживачем акту приймання-передачі природного газу обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів факт поставки відповідачу у січні-лютому 2016 року природного газу в обсязі 43 тис. куб. м.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку споживача у спірний період претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Тоді як, відповідач свого обов`язку щодо оплати отриманого природного газу належним чином не виконав, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 6.1 договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Отже, уклавши з позивачем договір постачання природного газу, відповідач взяв на себе зобов`язання з оплати отриманого газу протягом місяця поставки, але не пізніше 14 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Втім, зазначені зобов`язання відповідач не виконав, отриманий газ не оплатив. Докази на спростування зазначеного відповідач не надав. При цьому, як встановлено судом, виходячи з умов договору та п. 16 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 р. № 758, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, загальна вартість газу з урахуванням послуги з транспортування газу, який був поставлений відповідачу протягом січня-лютого 2016 року в обсязі 43 тис. куб. м, склала 120513,86 грн.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи, що факт виконання позивачем взятих на себе за договором зобов`язань та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати переданого природного газу доведений належними та допустимими доказами, дослідженими судом, та не спростовані відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 120513,86 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 8.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати поставленого газу, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 8.2 договору, позивачем нарахована пеня у загальному розмірі 22438,40 грн.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховані 3% річних в сумі 14165,11 грн та інфляційні втрати у розмірі 53630,61 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів, цілком вірогідним є факт поставки на виконання умов, укладеного між сторонами договору №100/16-ТЕ-41 від 31.01.2016 постачання природного газу, позивачем відповідачеві природного газу у визначеному вище обсязі.

Відповідач же під час розгляду справи не надав суду належних, допустимих та більш вірогідних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в повному обсязі та свідчили про відсутність у нього правових підстав для оплати спожитого у січні-лютому 2016 році природного газу, як і не надав будь-яких доказів, що в цей період отримував природний газ від іншої особи.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про нікчемність укладеного між сторонами договору поставки природного газу, оскільки відповідач під час розгляду справи не довів наявності, визначених статтею 41 Закону України "Про здійснення державних закупівель", який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, підстав нікчемності договору.

Так, відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель" замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Відповідач - юридична особа та є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів, а відтак на нього розповсюджується дія Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Відповідно до ч. 4 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" забороняється укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як зазначає сам відповідач спірний договір укладений між сторонами без застосування конкурсних процедур, встановлених Законом України "Про здійснення державних закупівель".

Статтею 41 Закону України "Про здійснення державних закупівель" встановлена норма, що визначає нікчемність договору про закупівлю. Так, договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п`ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Таким чином, Закон України "Про здійснення державних закупівель" визначає вичерпний перелік випадків, коли договір про закупівлю є нікчемним, тобто таким, недійсність якого встановлена законом і визнання якого недійсним судом не вимагається, а саме: в разі укладення договору про закупівлю в період оскарження процедури закупівлі у зв`язку з допущеними порушеннями під час проведення процедури закупівлі; в разі укладення договору про закупівлю раніше ніж через 10 днів з дати оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів; в разі укладення договору про закупівлю за скороченою процедурою у строк раніше ніж через п`ять днів з дня оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів, але не пізніше ніж через 14 днів з дня акцепту; в разі укладення договору про закупівлю за процедурою запиту цінових пропозицій у строк раніше ніж через три робочих дні з дня оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт цінової пропозиції, але не пізніше ніж через 14 днів з дня визначення переможця та в разі укладення договору про закупівлю за переговорною процедурою закупівлі у строк раніше ніж через 10 днів (п`ять днів - у разі застосування переговорної процедури закупівлі з підстав, визначених пунктом 3 частини другої цієї статті, а також у разі закупівлі нафти, нафтопродуктів сирих, електричної енергії, послуг з її передання та розподілу, централізованого постачання теплової енергії, послуг поштового зв`язку, поштових марок та маркованих конвертів, телекомунікаційних послуг, у тому числі з трансляції радіо- та телесигналів, послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та послуг з перевезення залізничним транспортом загального користування) з дня оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт пропозиції за результатами застосування переговорної процедури закупівлі.

Аналіз вищевикладених підстав нікчемності договору про закупівлю свідчить, що Законом визначено підставою нікчемності договору, зокрема, порушення у встановлених випадках строків укладення договору про закупівлю за результатом проведення конкурсних торгів, а не сам факт укладення договору без застосування конкурсної процедури.

При цьому, посилаючись у відзиві на позовну заяву на укладення спірного договору шляхом переговорної закупівлі, відповідачем не було надано доказів укладення договору з порушенням вимог статті 18 та абзацом другим частини третьої статті 39 Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Тоді як, відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України в цивільному законодавстві діє презумпція правомірності правочину, тож правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

В даному випадку, як було встановлено вище, відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що договір поставки природного газу було укладено з порушенням вимог статті 41 Закону, яка визначає підстави нікчемності договорів про закупівлю, а відтак укладений між сторонами договір є оспорюваним зі сторони відповідача, оскільки, за його твердженнями, не відповідає законодавству - ч. 4 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель". Отже, даний договір може бути визнаний судом недійсним згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України в разі звернення заінтересованої особи з відповідним позовом, однак відповідач не надав докази спростування презумпції правомірності укладеного між сторонами договору (відповідного судового рішення про визнання оспорюваного договору недійсним), а відтак він є підставою для виникнення зобов`язань для кожної із сторін.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» про стягнення 210747,98 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (04075, м. Київ, вул. Квітки Цісик, буд. 60; ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ) заборгованість в сумі 120513 (сто двадцять тисяч п`ятсот тринадцять) грн 86 коп., пеню у розмірі 22438 (двадцять дві тисячі чотириста тридцять вісім) грн 40 коп., 3% річних у розмірі 14165 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят п`ять) грн 11 коп., інфляційні втрати у розмірі 53630 (п`ятдесят три тисячі шістсот тридцять) грн 61 коп. та судовий збір у розмірі 3161 (три тисячі сто шістдесят одна) грн 22 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 24.12.2020.

Суддя Т.В. Васильченко