ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3342/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкьюватт Коммерс" (01024, м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, б. 7, оф. 26/1)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптсервіс" (61166, м. Харків, пр. Науки, буд. 40)
про стягнення 32719,95 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Харківської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкьюватт Коммерс" (позивача) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптсервіс" (відповідача) про стягнення заборгованості за договором поставки тканини UNIFORM RIPSTOP, темно-синій, 60 % бавовна, 40 % поліестр, вибивна, полотняного переплетіння, ріпстом, ш. 150 см. у розмірі 32719,95 грн.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, витрати складаються з суми сплаченого судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 2102,00 грн. та 3200,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.10.2020 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Будь-яких заяв або клопотань, відповідно до ст. 80 ГПК України, про можливість подання яких було роз`яснено ухвалою господарського суду Харківської області від 20.10.2020 на адресу суду від учасників справи не надходило, як і не надходило клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до ст. 252 ГПК України.

Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України, не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ст. 178 ГПК України. Ухвала господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 20.10.2020, яку було надіслано на адресу відповідача, що вказана у позовній заяві та яка підтверджена Інформацією, наявною в ЄДРПОУ, 04.11.2020 повернулася на адресу суду без вручення адресату, з довідкою відділення Укрпошти: "адресат відсутній за вказаною адресою".

При цьому, необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі № 922/3342/20 від 20.10.2020 була оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/, а тому Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптсервіс" мало можливість ознайомитися з текстом цієї ухвали.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Сам лише факт неотримання відповідачем кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною для багаторазового відкладення розгляду даної справи, яке в подальшому може призвести до порушення процесуальних строків для розгляду апеляційної скарги, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторін щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №910/23064/17.

При цьому суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постановах від 07.06.2018 у справі №910/17797/17, від 11.07.2018 у справі №916/2525/13.

З урахуванням наведеного, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптсервіс" не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними матеріалами, відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, між позивачем та відповідачем було укладений договір поставки товару - тканини UNIFORM RIPSTOP, темно-синій, 60 % бавовна, 40 % поліестр, вибивна, полотняного переплетіння, ріпстом, ш. 150 см. вартістю 62237,95 грн разом із ПДВ в усній формі, згідно з яким позивач зобов`язувався передати у власність відповідача товар, а відповідач зобов`язувався своєчасно прийняти товар і здійснити його оплату.

Позивачем було виставлено рахунок на оплату відвантаженого товару № 6 від 15.04.2020.

Позивач стверджує, що факт відвантаження товару підтверджується видатковою накладною № 6 від 15.04.2020 та товарно-транспортною накладною № Р321 від 15.04.2020.

Оскільки позивач спочатку товар придбав за договором купівлі-продажу у ТОВ "Фірма Спешл Текстайл Груп", та пунктом навантаження у накладній вказана адреса ТОВ "Фірма Спешл Текстайл Груп", а саме: Харківська обл. Харк. р- н, с. Котляри вул. Озерна, 9, а пунктом розвантаження адреса вказана відповідачем, перевізник - ОСОБА_1 також був визначений відповідачем.

Позивачем у позові вказано, що документи на Товар були надіслані відповідачу електронною поштою 01.05.2020, про що посилається на роздруковані скріншоти листування, а також були направлені для підпису за допомогою служби доставки «Нова пошта», номер відправлення 1380.

Відтак, свої зобов`язання щодо постачання товару позивач виконав у повному обсязі та належним чином зареєстрував податкову накладну за порядковим номером 1 з датою складання 15.04.2020 на загальну суму коштів, що підлягають сплаті, з урахуванням податку на додану вартість 62237,95 грн, у тому числі сума ПДВ становить 10372,99.

Натомість відповідач виконав своє зобов`язання частково, сплативши лише 30000,00 грн., про що посилається на платіжне доручення №968 від 30.04.2020. Таким чином, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 32237,95 грн.

Позивачем також вказано, що у зв`язку із наявною заборгованість, позивач на адресу відповідача направив лист вимогу про стягнення дебіторської заборгованості від 08.09.2020.

Проте відповідач відповіді не надав та заборгованість не сплатив.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч.3 ст. 626 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст. 639 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст. 639 ЦК України).

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.3 ст. 639 ЦК України).

У даному випадку, матеріали справи не містить підписаного між сторонами договору поставки.

Водночас відповідно до ч.2 ст.642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Із матеріалів справи убачається, що позивачем було виставлено рахунок на оплату № 6 від 15.04.2020 (т.с. 1 а.с. 15).

30.04.2020 відповідач здійснив часткову оплату за рахунком № 6 від 15.04.2020 на суму 30000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 968 від 30.04.2020 (а.с. 24). При цьому, в самому рахунку №6 від 15.04.2020 міститься посилання на договір № 20200415-ДГ01 від 15.04.2020.

Отже, у даному випадку виставлений рахунок є пропозицією у розумінні приписів статті 641 ЦК України щодо поставки товару на визначену у ньому суму, а здійснена позивачем оплата є офертою (прийняттям пропозиції).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №908/1264/18.

На підставі викладеного, суд доходить висновку про укладення між сторонами договору поставки.

Згідно з частинами першою, другою статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Щодо факту поставки 15.04.2020 позивачем на користь відповідача Тканини UNIFORM RIPSTOP, темно-синій, 60 % бавовна, 40 % поліестр, вибивна, полотняного переплетіння, ріпстом, ш. 150 см. на загальну суму 62237,95 з ПДВ, суд зазначає наступне.

За змістом статей 74, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У даному випадку, з огляду на принцип змагальності сторін, розподіл обов`язку доказування та подання доказів покладається на позивача.

Отже, чинне законодавство покладає на позивача обов`язок довести обставини поставки відповідачу 15.04.2020 товару (тканини UNIFORM RIPSTOP, темно-синій, 60 % бавовна, 40 % поліестр, вибивна, полотняного переплетіння, ріпстом, ш. 150 см. на загальну суму 62237,95 грн. з ПДВ).

Позивач у своїй позовній заяві посилається на видаткову накладну № 6 від 15.04.2020 (а.с. 16), як на підтвердження факту передачі товару відповідачу.

Дослідивши вказану видаткову накладну № 6 від 15.04.2020 (а.с. 16), суд зазначає таке.

В силу положень ч.1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (надалі - Закон) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Первинний документ згідно зі ст. 1 Закону це - документ, який містить відомості про господарську операцію. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 9 Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (абз. 3 ч.2 ст. 9 Закону).

У даному разі, суд звертає увагу, що надана позивачем видаткова накладна № 6 від 15.04.2020 оформлена із порушенням ч.2 ст. 9 Закону, оскільки така не містить наступних обов`язкових реквізитів:

- посада особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, з боку відповідача;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, з боку відповідача (відсутні прізвище, ім`я та по-батькові).

Суд наголошує, що видаткова накладна № 6 від 15.04.2020 містить чисельні недоліки, які є істотними і відповідно до умов абз.3 ч.2 ст. 9 Закону, а тому ця накладна не може бути належним та допустимим доказом поставки 15.04.2020 зазначеного у ній товару на користь відповідача.

Надана позивачем товарно-транспортна накладна № Р321 від 15.04.2020 (а.с. 17) містить посилання в графі: "супровідні документи на вантаж: видаткова накладна № 321 від 15.04.2020" та жодних посилань про отримання товару саме відповідачем не містить.

Щодо посилань позивача на надсилання документів відповідачу електронною поштою, а також надсилання документів для підпису службою доставки "Нова пошта" суд зазначає, що ці повідомлення також не можуть бути належними та допустимими доказами факту здійснення позивачем 15.04.2020 поставки товару на користь відповідача, оскільки саме підписана сторонами видаткова накладна є доказом передачі товару позивачем на користь відповідача.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами поставку 15.04.2020 товару (тканини UNIFORM RIPSTOP, темно-синій, 60 % бавовна, 40 % поліестр, вибивна, полотняного переплетіння, ріпстом, ш. 150 см. на загальну суму 62237,95 грн. з ПДВ) на користь відповідача, у зв`язку із чим, відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення 32719,95 грн заборгованості.

Позовні вимоги про стягнення 3% річних також не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про стягнення основного боргу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про відмову у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору залишає за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 46, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "23" грудня 2020 р.

Суддя Г.І. Сальнікова