ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"05" листопада 2020 р. Справа№ 911/1292/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 05.11.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області

на рішення Господарського суду Київської області

від 13.07.2018 (повний текст складено 18.07.2018)

у справі №911/1292/18 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Приватного підприємства "ЕЛІНГ-КАМС"

до Гостромогильської сільської ради Ставищенського району Київської області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Гостромогильне"

2) ОСОБА_1

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Приватне підприємство "ЕЛІНГ-КАМС" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом (з урахуванням заяви від 20.06.2018 про уточнення позовних вимог) до Гостромогильської сільської ради Ставищенського району Київської області (далі - Гостромогильська сільрада, Сільрада) про визнання за ПП "ЕЛІНГ-КАМС" (далі - ПП "ЕЛІНГ-КАМС", Підприємство) права власності на земельну ділянку площею 73,3162 га, кадастровий номер :01:007:0704, землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для обслуговування господарських будівель та дворів, в адміністративних межах Гостромогильської сільради, що знаходиться за адресою: Київська обл., Ставищенський район, с. Любча, пров. Вишневий, 12-А (далі - спірна земельна ділянка), з посиланням на положення статей 317, 319, 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтю 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Позовна заява обґрунтована тим, що з 01.02.2008 ПП "ЕЛІНГ-КАМС" є власником нежитлової будівлі площею 803,3 м2, літ. "Б", що знаходиться за адресою: Київська обл., Ставищенський район, с. Любча , пров. Вишневий, 12-А , тому, набувши у власність зазначену нежитлову будівлю, до Підприємства перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вона розміщена, в розмірі, що зайнята будівлею, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування цієї будівлі.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.07.2018 позов задоволено повністю.

Рішення обґрунтоване тим, що позивач є власником нежитловової будівлі Б, площею 803,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: Київська область, Ставищенський район, с. Любча, пров. Вишневий, буд. 12-а, проте відповідачем в порушення ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України відмовлено у визнанні права власності на спірну земельну ділянку.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, скаржник стверджував, що спірна земельна ділянка сформована за рахунок земель КСП "Росія", речове право на яку посвідчувалось Державним актом на право колективної власності на землю серія КВ 006 від 10.08.1995, видане згідно рішення Гостромогильської сільської ради від 08.06.1995. Позивач не є правонаступником КСП "Росія". Засновником ПП "Елінг-Камс" до статутного фонду спірна земельна ділянка не вносилась. Після припинення КСП "Росія" не розпайовані землі підприємства перейшли у відання відповідача, та залежно від місцезнаходження таких земельних ділянок - у межах чи за межами населеного пункту, розпорядження ними здійснюється або місцевою радою, або органом Держгеокадастру відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України. Наявність на земельній ділянці нерухомого майна не є безумовною підставою для безоплатної передачі земельної ділянки державної чи комунальної власності юридичній особі у власність. При цьому, прокуратура вказує на те, що представництво зумовлено захистом інтересів держави, оскільки протиправне відчуження земельної ділянки під час дії загальнодержавного мораторію суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 (головуючий - Іоннікова І.А., судді Сулім В.В., Коротун О.М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення господарського суду Київської області від 13.07.2018 у справі №911/1292/18; призначено справу до розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2019 (головуючий - Іоннікова І.А., судді Сулім В.В., Коротун О.М.) закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 у справі №911/1292/18.

Ухвала аргументована тим, що за змістом статті 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вступ прокурора у справу допускається лише до початку розгляду справи по суті судом першої інстанції в разі відкриття провадження за позовом іншої особи. Натомість, прокурор у справі під час розгляду Господарським судом Київської області і прийняття оскаржуваного рішення, у справу №911/1292/18 не вступав, учасником справи не був, а тому прокурор не має особливого статусу і не наділений повноваженнями щодо звернення до суду з апеляційною скаргою про перегляд рішення суду у цій справі.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2019 (головуючий - Суховий В. Г., судді Берднік І. С., Міщенко І. С.) скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2019, справу № 911/1292/18 передано на розгляд суду апеляційної інстанції.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2019 (головуючий - Чорна Л.В., судді Михальська Ю.Б., Тарасенко К.В.) рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2019 залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.11.2019 (головуючий - Суховий В. Г., судді Берднік І. С., Міщенко І. С.) касаційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2019 у справі № 911/1292/18 скасовано та направлено справу на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Куксов В.В., судді Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю.) від 06.02.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гостромогильне".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Куксов В.В., судді Тищенко А.І., Шаптали Є.Ю.) від 26.02.2020 апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 у справі №911/1292/18 закрито.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2020 (головуючий - Чумак Ю.Я., судді Дроботова Т.Б., Пільков К.М.) касаційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області задоволено частково. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №911/1292/18 скасовано та направлено справу на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Скасовуючи ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №911/1292/18, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про недоведеність ухвалення місцевим господарським судом у цій справі рішення, яке б порушувало чи зачіпало права та інтереси держави в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області як розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих за межами населеного пункту.

При цьому, судом касаційної інстанції взято до уваги посилання скаржника на те, що апеляційний суд, передчасно зазначивши про преюдиціальне значення факту повного правонаступництва ТОВ "Гостромогильне" стосовно КСП "Росія", у тому числі в частині права власності на спірну земельну ділянку, встановленого постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2010 у справі № 6/147-09, у порушення вимог статей 86, 269, 282 ГПК України помилково ухилився від самостійного дослідження дійсного обсягу прав і обов`язків, набутих третьою особою як правонаступником ТОВ "Гостромогильне", внаслідок чого не надав належної правової оцінки істотним обставинам про те, що: 1) у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у графі "Дані про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа" відсутні відомості про правонаступництво ТОВ "Гостромогильне" стосовно КСП "Росія"; 2) відповідно до пункту 6.1 Статуту ТОВ "Гостромогильне" останнє є виключно власником майна, переданого йому засновниками у власність, тоді як відповідно до установчих документів ТОВ "Гостромогильне" жоден з його 4 учасників не вносив спірну земельну ділянку як вклад до статутного фонду Товариства.

Також, Верховний Суд звернув увагу на положення частин 2 статті 23 та частини 1 статті 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" прийняття рішення про реорганізацію шляхом перетворення КСП "Росія" у ТОВ "Гостромогильне" належить до виключної компетенції вищого органу колективного сільськогосподарського підприємства - загальних зборів або зборів уповноважених. При цьому, зазначив про те, що з матеріалів справи не вбачається, судами не встановлено та учасниками справи не надано жодних доказів на підтвердження прийняття вищим органом управління КСП "Росія" рішення про його перетворення у ТОВ "Гостромогильне", адже одноособове рішення засновника ТОВ "Гостромогильне", незалежно від наявності у нього статусу члена КСП "Росія" на той момент, не може сприйматися у такій якості в силу визначення колективного сільськогосподарського підприємства у частині 1 статті 1 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" як добровільного об`єднання громадян.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зазначала про наступне:

- всупереч положенням частини 5 статті 310 і частини 1 статті 316 ГПК України суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи не виконав вміщених у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 вказівок касаційної інстанції у частині достеменного дослідження того, що: 1) у матеріалах справи наявна довідка з державної статистичної звітності форми 6-зем, яка свідчить про те, що земельна ділянка, площею 73,3162 га знаходиться за межами населеного пункту с. Любча Гостромогильської сільради та перебуває у складі земель колективної власності КСП "Росія" на підставі державного акту на право колективної власності на землю. Враховуючи, що КСП "Росія" припинилося як юридична особа у 2000 році, а ЗК України (в редакції, чинній з 01.01.2002) не передбачає такої форми власності як колективна власність, а також те, що спірна земельна ділянка на момент ухвалення рішення судом першої інстанції знаходилася за межами населеного пункту, не перебувала у власності інших осіб, оскільки не підлягала паюванню, суд апеляційної інстанції мав дослідити наявні у справі докази, у тому числі надані прокурором, щодо належності спірної земельної ділянки та повноваження щодо розпорядження такою земельною ділянкою, виходячи з положень пункту 12 Перехідних положень ЗК України; 2) як у вирішенні питання щодо представництва прокурором інтересів держави, так і у вирішенні самого спору, необхідно установити обставини щодо форми власності спірної земельної ділянки та, в залежності від цього, - особу, яка є належним відповідачем, виходячи з заявлених до розгляду позовних вимог та наявних у справі доказів.

- в порушення вимог статей 86, 269, 282, 310, 316 ГПК України апеляційний суд під час прийняття оскаржуваної ухвали належним чином не спростував доводів скаржника про те, що: 1) спірна земельна ділянка, перебуваючи у складі 2846,6 га земель колективної власності КСП "Росія", паюванню не підлягала як така, що відноситься до несільськогосподарських угідь під господарськими будівлями і дворами, а на час ухвалення рішення місцевим судом знаходилася за межами населеного пункту і не перебувала у власності інших осіб; 2) після припинення КСП "Росія" як юридичної особи припинилося і речове право цього підприємства на спірну земельну ділянку, тому виходячи зі змісту позовних вимог і наявних у справі доказів належним відповідачем мало би бути саме ГУ Держгеокадастру у Київській області як належний розпорядник земель сільськогосподарського призначення державної власності, до яких відноситься спірна земельна ділянка, про що неодноразово зазначалося Сільрадою.

- апеляційний суд взагалі залишив поза увагою та не надав оцінки наявній у матеріалах справи належним чином засвідченій копії договору оренди земельної ділянки (зареєстрований 15.01.2010), з умов якого вбачається передача Ставищенською районною державною адміністрацією у довгострокову оренду ПП "ЕЛІНГ-КАМС" (на 49 років) земельної ділянки сільськогосподарського призначення (несільськогосподарські угіддя) площею 1,8500 га, кадастровий номер :01:004:0037, для обслуговування нежитлових будівель, на ній розташованих за адресою: с. Любча, пров. Вишневий, 12-А на території Гостромогильської сільради Ставищенського району Київської області.

- суд апеляційної інстанції не з`ясував тих істотних обставин, чи входить орендована позивачем земельна ділянка до складу спірної земельної ділянки чи накладаються вони одна на одну зважаючи на їх розташування за однієї адресою та їх схоже цільове призначення, оскільки чинне земельне законодавство не передбачає одночасну належність однієї і тієї ж земельної ділянки чи її частини одній і тій самій особі на праві власності та на праві оренди.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Коробенко Г.П., судді Козир Т.П., Кравчук Г.А.) від 13.07.2020 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 у справі №911/1292/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 .

В судове засідання апеляційної інстанції 05.11.2020 представники позивача, відповідача, третіх осіб, Головного управління Держгеокадастру у Київській області не з`явились.

Колегія суддів звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення відповідачу, третім особам, прокуратурі, Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області.

Також в матеріалах справи містяться конверти з копіями ухвал суду апеляційної інстанції від 13.10.2020, 15.10.2020, які надсилались Товариству з обмеженою відповідальністю "ЕЛІНГ-КАМС" за зазначеною в позовній заяві адресою: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Партизанська, 20, кв. 77, причиною повернення зазначено "адресат відсутній за вказаною адресою". Заяви про зміну місцезнаходження юридичної особи (Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛІНГ-КАМС") до суду не надходило. Поштова кореспонденція впродовж розгляду даної справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції надсилались за вищевказаною адресою.

У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і повернуто підприємством зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17).

У свою чергу, відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвали Північного апеляційного господарського суду у даній справі оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Також слід врахувати, що Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №2103/490/2012 вказав про те, що сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За приписами частини першої ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

05.11.2020 через канцелярію суду від ТОВ "Гостромогильне" надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційних скарг у справі №911/1292/18 у зв`язку з неможливістю забезпечити участь свого представника, посилаючись на хворобу директора товариства.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Однією з таких підстав, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України, визначено першу неявку в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час та місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Колегія суддів вважає, що зазначені у клопотанні обставини не можуть бути належною підставою для відкладення розгляду справи, враховуючи, що відповідач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що викладені у клопотанні обставини належними доказами не підтверджено.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання ТОВ "Гостромогильне" про відкладення розгляду справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судові засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників сторін, третіх осіб, Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області та просив задовольнити її, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 у справі №911/1292/18 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області та додані до неї документи, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Отже, зі змісту частини третьої статті 23 Закону №1697-VII вбачається, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Проте підстави представництва інтересів держави прокуратурою в цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту інтересів держави або здійснює їх неналежно.

Таке «не здійснення захисту» полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень: він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Водночас «здійснення захисту неналежним чином» полягає в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Проте «неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їхнього захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому першочергово судом підлягає дослідженню питання, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки державного органу, в інтересах якого прокурор звернувся з апеляційною скаргою, як особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції, в даному випадку - Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (рішення у справі "Брумареску проти Румунії"). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

За правилами статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Тобто частиною 1 статті 254 ГПК України визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким, зокрема розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову.

Одночасно вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, і поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У вирішенні цього питання суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому тощо.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 19.09.2020 у справі №910/17558/18, від 17.05.2018 у справі №904/5618/17, від 21.09.2018 у справі №909/68/18, від 18.12.2018 у справі № 911/1316/17, від 27.02.2019 у справі №903/825/18.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 277 ГПК України, за змістом якого таке порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Як зазначалось вище, в обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує, що спірна земельна ділянка, перебуваючи у складі 2846,6 га земель колективної власності КСП "Росія", паюванню не підлягала, оскільки відноситься саме до несільськогосподарських угідь під господарськими будівлями і дворами колишнього колективного сільськогосподарського підприємства. Більше того, після припинення КСП "Росія", як і всі інші не розпайовані землі підприємства, спірна земельна ділянка на підставі положень ст. 5 Земельного кодексу України (чинного до 01.01.2002) перейшла у відання відповідного органу місцевого самоврядування - Гостромогильської сільської ради, та залежно від місцезнаходження таких земельних ділянок - у межах чи за межами населеного пункту - розпорядження ними здійснюється або місцевою радою, або органами Держгеокадастру відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України. Також прокурор зазначає, що за інформацією Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.08.2018 за №10-10-0.223-13427/2-18, отриманої на запит прокуратури Київської області від 17.08.2018 №05/2-168 вих18, спірна земельна ділянка (кадастровий номер :001:007:0704) площею 73,3162 га знаходиться за межами населеного пункту с. Любча Гостромогильської сільської ради Ставищенського району Київської області та раніше перебувала в складі земель колективної власності КСП "Росія" на підставі Державного акту на право колективної власності на землю серії КВ 006 від 10.08.1995. Отже, враховуючи, що спірна земельна ділянка на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення знаходилась за межами населеного пункту й не відносилась до земель приватної форми власності, оскільки не підлягала паюванню, а також те, що з припиненням КСП "Росія" як юридичної особи припинилось і речове право останнього на неї, прокурор вважає, що наявність Державного акту на право колективної власності на спірну земельну ділянку свідчить виключно про не оформлення у відповідності з вимогами чинного законодавства поточного статусу землі за належним її розпорядником від імені держави чи територіальної громади.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з вищевикладеними доводами прокурора, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка загальною площею 73,3162 га відноситься до земель колективної власності Колективного сільськогосподарського підприємства "Росія", право власності на яку посвідчується Державним актом на право колективної власності на землю серії КВ006 від 10.08.1995, виданим відповідно до рішення Гостромогильської сільської ради народних депутатів Ставищенського району Київської області від 08.06.1995 четвертої сесії 22 скликання.

У відповідності до статті 23 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", вищим органом самоврядування у підприємстві є загальні збори його членів або збори уповноважених. У період між зборами справами підприємства керує правління. Повноваження загальних зборів (зборів уповноважених) і правління визначаються статутом підприємства. Загальні збори (збори уповноважених): приймають статут підприємства, вносять до нього зміни та доповнення; вирішують питання про обрання правління, його голови та ревізійної комісії підприємства; приймають рішення про реорганізацію і ліквідацію підприємства, про його участь в акціонерних товариствах, корпораціях, асоціаціях, концернах та інших об`єднаннях; вирішують інші важливі питання діяльності підприємства.

Реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) та ліквідація підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду (ч.1 ст. 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство").

Рішенням загальних зборів Колективного сільськогосподарського підприємства "Росія" від 29.02.2000 (протокол №5) вирішено реорганізувати КСП "Росія" в Товариство "Гостромогильне", яке виступить його правонаступником (а.с. 27 т. 4).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи, розпорядженням Ставищенської районної державної адміністрації №210 від 25.04.2000 Колективне сільськогосподарське підприємство "Росія" було реорганізовано в Товариство з обмеженою відповідальністю "Гостромогильне", яке є повним юридичним правонаступником прав та обов`язків КСП "Росія".

Як зазначено в п.1.2 Статуту ТОВ "Гостромогильне" (в редакції 2000 р.) Товариство з обмеженою відповідальністю "Гостромогильне" створене шляхом реорганізації Колективного сільськогосподарського підприємства "Росія", зареєстрованого рішенням голови Ставищенської районної державної адміністрації Київської області 15.07.1994 за №158, код 03753349 і є його правонаступником.

В п.1.3 Статуту ТОВ "Гостромогильне" (в редакції 2008 р.) зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Гостромогильне" є правонаступником Колективного сільськогосподарського підприємства "Росія", зареєстрованого рішенням голови Ставищенської районної державної адміністрації Київської області 15.07.1994 за №158.

Таким чином, Колективне сільськогосподарське підприємство "Росія" не припинялося, а було реорганізоване в 2000 році в Товариство з обмеженою відповідальністю "Гостромогильне" шляхом перетворення, змінивши організаційно-правову форму та існує на даний час у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

Дані обставини були встановлені також рішенням Господарського суду Київської області від 02.07.2009 у справі №6/147-09, яке не скасоване та набрало законної сили.

Колегія суддів зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 75 ГПК України).

Виходячи зі змісту пункту 6 статті 31 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" при перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

Аналогічні положення були встановлені в статті 34 Закону України "Про підприємства в Україні" та ст. 37 Цивільного кодексу УРСР, які були чинними на момент здійснення реорганізації КСП "Росія", у відповідності до яких при перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

Відповідно до частин першої та третьої статті 28 Земельного кодексу України №561-XII (чинного на момент здійснення реорганізації КСП "Росія") право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі:

1) добровільної відмови від земельної ділянки;

2) відчуження (продажу) земельної ділянки Раді народних депутатів;

3) викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб;

4) припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6 - 8 статті 27 цього Кодексу.

Припинення права власності на земельну ділянку у випадках, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті, провадиться за рішенням відповідної Ради народних депутатів. В разі незгоди власника земельної ділянки у випадку, передбаченому пунктом 3, а також при вилученні земельної ділянки відповідно до пункту 4 частини першої цієї статті, припинення права власності на землю провадиться в судовому порядку.

Статтею 140 Земельного кодексу України №2768-III (чинного з 01.01.2002) встановлено вичерпний перелік підстав для припинення права власності на землю: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк.

За таких обставин, сама по собі реорганізація шляхом перетворення КСП "Росія" у TOB "Гостромогильне" не є юридичним фактом припинення права колективної власності КСП та його правонаступника на землю, оскільки перетворення КСП не входить до кола підстав припинення права власності на землю, передбачених як ст.ст. 27, 28 Земельного кодексу України №561-XII, чинного на момент здійснення реорганізації КСП "Росія", так і ст. 140 Земельного кодексу України №2768-III.

Відповідна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №927/75/19, від 05.08.2020 у справі №911/493/19.

Згідно із пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України №2768-III, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно із пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" (у редакції, чинній з 01.01.2013); пунктом 7 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України; пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 "Про затвердження форм державного акта про право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою", документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою (державні акти), і котрі видані до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 та Законом України "Про Державний земельний кадастр", є дійсними.

Отже, виданий КСП "Росія" Державний акт на право колективної власності на землю серії КВ 006 від 10.08.1995 на даний час є чинним; правонаступником КСП "Росія" є TOB "Гостромогильне", до якого перейшло, зокрема, право власності колективного сільськогосподарського підприємства на землю, що залишилась не розпайованою та право власності на яку не припинено, у встановленому земельним законодавством, та яке є належним відповідачем у даній справі.

Доказів того, що спірна земельна ділянка змінила форму власності з колективної на комунальну або державну до суду не надано. Також не надано доказів того, що вказана земельна ділянка вилучалась з колективної власності КСП "Росія" та передавалась до земель запасу. Крім того, не надано доказів того, що Державний акт на право колективної власності на землю серії КВ 006 від 10.08.1995 був скасований або втратив чинність.

При цьому, відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у графі "Дані про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа" відомості про правонаступництво ТОВ "Гостромогильне" стосовно КСП "Росія", а також те, що жоден з його 4 учасників ТОВ "Гостромогильне" не вносив спірну земельну ділянку як вклад до статутного фонду Товариства, про що в постанові від 17.06.2020 зазначав суд касаційної інстанції, не має вирішального значення з огляду на викладені вище обставини. Не є доцільним дослідження обставини стосовно належності спірної земельної ділянки до земель державної чи комунальної власності та відповідно повноважень щодо розпорядження такою земельною ділянкою, виходячи з положень пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України №2768-III, про що зазначено судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора стосовно переходу спірної земельної ділянки у відання відповідного органу місцевого самоврядування - Гостромогильської сільської ради та здійснення розпорядження нею Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, виходячи з місцезнаходження такої земельної ділянки (за межами населеного пункту) відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України у зв`язку із ліквідацією КСП "Росія".

Враховуючи вказівки Верховного Суду щодо необхідності встановлення обставини щодо форми власності спірної земельної ділянки та, в залежності від цього, - особу, яка є належним відповідачем, виходячи з заявлених до розгляду позовних вимог та наявних у справі доказів, при вирішенні питання щодо представництва прокурором інтересів держави, так і при вирішенні самого спору, а також враховуючи те, що станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення власником спірної земельної ділянки було TOB "Гостромогильне", колегія суддів дійшла висновку, що права та інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області не порушені, з огляду на що апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України.

Керуючись ст. 234, 264 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження у справі №911/1292/18 за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ГПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.12.2020 після виходу з лікарняного суддів Козир Т.П., Кравчук Г.А., після виходу з відпустки головуючого судді Коробенка Г.П.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук