номер провадження справи 12/217/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

28.12.2020 Справа № 908/3295/20

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Смірнова О.Г.,

розглянувши заяву Приватного підприємства науково-виробнича фірма «Техносервіс» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-99» коштів в загальній сумі 12218,00 грн.

ВСТАНОВИВ

Приватне підприємство науково-виробнича фірма «Техносервіс» (далі заявник) звернувся до Господарського суду Запорізької області із заявою від 18.12.2020 про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-99» боргу за надані послуги в сумі 12218,00 грн. за договором про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів № 2307/18-01 від 23.07.2018.

При цьому в пункті 2 прохальної частини поданої заяви заявник просить стягнути з боржника судовий збір в сумі 210,20 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3500,00 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2020 вищевказану заяву про видачу судового наказу передано для розгляду судді Смірнову О.Г.

В обґрунтування вказаної заяви заявник посилається на те, що 23.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Квазар-99» (замовником) та Приватним підприємством науково-виробнича фірма «Техносервіс» (виконавцем) був укладений договір № 2307/18-01 про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів, відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання по проведенню технічного обслуговування та/або ремонту дорожніх транспортних засобів замовника, в тому числі постачання запасних частин, матеріалів, автошин, необхідних для проведення технічного обслуговування та/або ремонту дорожніх транспортних засобів, а замовник зобов`язаний прийняти та оплатити виконані роботи та установлені запасні частини, матеріали, автошини, що визначені у наряді-замовленні. Заявник вказує, що 30.10.2018 за попередньою заявкою замовника виконавцем був сформований наряд-замовлення № 3568 на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту, узгоджена сторонами вартість робіт склала 12218,00 грн. Зазначає, що на підтвердження належного надання послуг 13 грудня 2018 замовником та виконавцем був підписаний акт № 3 здачі-прийняття виконаних робіт. Вказує, що оплата повинна бути здійснена негайно після підписання акту здачі-прийняття виконаних робіт. Зазначає, що в порушення умов договору замовник оплату наданих послуг не провів.

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

За змістом статей 148, 154 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним в письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 232 ГПК України судовий наказ є судовим рішенням.

Таким чином, зважаючи на принципи наказного провадження та встановлений порядок розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та розмір якої підтверджується доданими до заяви документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

Так, заявник в заяві про видачу судового наказу зазначив боржником - Товариство з обмеженою відповідальністю «Квазар-99» (ідентифікаційний код 30544250).

Втім, відповідно до наявної у відкритому доступі на сайті Міністерства юстиції України https://usr.minjust.gov.ua/ інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за ідентифікаційним кодом 30544250 зареєстрована юридична особа повне найменування якої - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Квазар-99».

Таким чином, заявник зазначив в заяві невірне повне найменування боржника.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу, зокрема, додаються: копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 86 ГПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, в також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Заявник в поданій суду заяві про видачу судового наказу зазначав, що 30.10.2018 за попередньою заявкою замовника виконавцем був сформований наряд-замовлення № 3568 на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту. Також заявник вказав, що на підтвердження належного надання послуг 13 грудня 2018 замовником та виконавцем був підписаний акт № 3 здачі-прийняття виконаних робіт.

Втім, в порушення вимог п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України заявник наряд-замовлення № 3568 від 30.10.2018 та акт № 3 здачі-прийняття виконаних робіт від 13.12.2018 суду не надав.

Натомість до поданої заяви додані наряд-замовлення № 3568 від 30.11.2018 та акт здачі-прийняття виконаних робіт № від 13.12.2018.

З огляду на наведене вбачається, що заява Приватного підприємства науково-виробнича фірма «Техносервіс» від 18.12.2020 про видачу судового наказу подана з порушенням вимог п. п. 2 ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України.

Згідно із п.п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо: заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу.

Приписами ч. ч. 2, 3 ст. 152 ГПК України визначено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу. У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Згідно із ч. 2 ст. 154 ГПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

За таких обставин, суд відмовляє у видачі судового наказу за заявою Приватного підприємства науково-виробнича фірма «Техносервіс» від 18.12.2020 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-99» боргу за надані послуги в сумі 12218,00 грн. за договором про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів № 2307/18-01 від 23.07.2018 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

Частиною 1 ст. 153 ГПК України передбачено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Приписами ч. 2 ст. 151 ГПК України визначено, що у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 147, 150, п. 1 ч. 1 ст. 152, ст.ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ

1. У видачі судового наказу за заявою Приватного підприємства науково-виробнича фірма «Техносервіс» від 18.12.2020 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар-99» боргу за надані послуги в сумі 12218,00 грн. за договором про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів № 2307/18-01 від 23.07.2018 - відмовити.

2. Звернути увагу учасників судового процесу, що з судовим рішенням можливо ознайомитися в Єдиному державному реєстрі судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади: http://court.gov.ua. Електронна адреса Господарського суду Запорізької області: inbох@zp.arbitr.gov.ua.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 28.12.2020 та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.Г. Смірнов