ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 914/1888/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

представник позивача - Пронюк В.Я., адвокат (довіреність від 17.05.2019 № 14-190),

відповідач - комунальне підприємство "Стрийтеплоенерго",

представник відповідача - не з`явився,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2020 (головуючий суддя Коссак С.М.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 (головуючий Кравчук Н.М., судді: Данко Л.С. і Плотніцький Б.Д.)

у справі № 914/1888/19

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

до комунального підприємства "Стрийтеплоенерго" (далі - Підприємство)

про стягнення 1 443 328,44 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Компанія звернулась до господарського суду Львівської області з позовом до Підприємства про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу від 10.10.2017 № 6226/1718-БО-21 (далі - Договір) у розмірі 1 443 328,44 грн, з яких 810 635,51 грн пеня, 194 527,98 грн. 3% річних та 438 164,96 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Підприємством було порушено умови Договору, а саме несвоєчасно та не в повному обсязі здійснено оплату за поставлений Компанією природний газ.

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.01.2020, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2020, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь Компанії 174 518,90 грн - пені, 55 609,56 грн - 3% річних, 159 430,763 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позовні вимоги у даній справі є обґрунтованими. Водночас, при здійсненні перевірки поданого Компанією розрахунку інфляційних втрат судами встановлено, що вартість поставленого природного газу була частково сплачена коштами у розмірі 9 000 000,00 грн, перерахованими згідно з платіжним дорученням від 26.04.2018 № 26, в якому зазначено призначення платежу: "За борг. за газ природний за березень 2018. Згідно дог.пост.прир.газу №6226/1718-БО-21 від 10.10.2017". Однак, даний платіж Компанією не відображений у розрахунку заборгованості за природній газ і відповідно не враховано при його нарахуванні, що призвело до безпідставного нарахування пені, 3% річних та інфляційних. Відтак, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення заборгованості, з врахуванням вказаної проплати, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що стягненню підлягають позовні вимоги саме у задоволеному розмірі. Також, враховуючи клопотання Підприємства про зменшення розміру пені, суди на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини першої статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зменшили розмір пені.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог, Компанія звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на: порушення та неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права; відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; те, що судами оскаржувані рішення прийняті без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; те, що апеляційний суд встановив обставини, які мають суттєве значення для вирішення спору, на підставі недопустимих доказів, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права у подібних правовідносинах, у яких відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 119 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), статті 233 ГК України та статей 526, 551 ЦК України;

- в оскаржуваній постанові апеляційний суд не врахував висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 щодо застосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах;

- апеляційний суд встановив обставини, які мають суттєве значення для вирішення спору, на підставі недопустимих доказів, а саме платіжного доручення від 26.04.2018 № 26.

Підприємство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Компанії, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що 10.10.2017 публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Підприємством (споживач) укладено Договір, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226 змінено тип публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на Компанію.

Згідно з пунктом 3.7 Договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Пунктом 6.1 Договору сторони узгодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки товару.

Відповідно до пункту 12.1 Договору договір набирає чинності з дати підписання представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 по 30.09.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (з урахуванням додаткових угод до Договору).

Згідно з пунктами 4, 6.3 Договору оплата за природний газ здійснюється шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

На виконання умов Договору Компанія у період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року передала у власність Підприємства природний газ на загальну суму 21 033 420,88 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріпленні їх печатками.

Вартість поставленого постачальником природного газу за договором була повністю сплачена споживачем, проте з порушенням встановленого строку оплати, про що свідчать долучені до матеріалів справи банківські виписки, а також листи (від 30.10.2017 № 01/1766, від 29.05.2018 № 01/1168, від 30.09.2018 № 01/3092, від 07.11.2018 № 01/3133), в яких споживач просив переплати за певними договорами зарахувати в рахунок оплати Договору.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення заборгованості за Договором у розмірі 1 443 328,44 грн, з яких 810 635,51 грн пеня, 194 527,98 грн. 3% річних та 438 164,96 грн. інфляційні втрати.

Приймаючи оскаржувані рішення, суди виходили з того, що відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судами встановлено, що оплата за отриманий газ Підприємством здійснювалась власними коштами та коштами, перерахованими згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Порядок), проте, з порушенням строків, визначених умовами Договору.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України, зокрема передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 8.2 Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що споживачем як доказ оплати боргу за Договором у розмірі 9 000 000,00 грн долучено платіжне доручення від 26.04.2018 № 26 з призначенням платежу: "Заборг. за газ природний за березень 2018. Згідно дог.пост.прир.газу №6226/1718-БО-21 від 10.10.2017: Постанова КМУ України від 04.03.2002 № 256", а також банківську виписку по рахунках за 26.04.2018.

Водночас такий платіж постачальником не відображений у розрахунку заборгованості за природній газ, який долучено до позовної заяви, і, відповідно, не враховано при нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних.

Здійснивши перевірку розрахунку з урахуванням наданих сторонами доказів на підтвердження та спростування нарахованих сум, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що стягненню, у межах заявлених позовних вимог підлягає 349 037,79 грн пені, 55 609,56 грн 3% річних та 159 430,76 грн інфляційних втрат.

Разом з тим, судами встановлено, що Підприємством було подано клопотання про зменшення розміру пені, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, на 90% від заявленої суми.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частинами другою, третьою статті 551 ЦК України у випадку якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому питання можливого зменшення штрафних санкцій вирішується господарським судом згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

В обґрунтування клопотання на зменшення розміру пені Підприємство посилалось на його складне фінансове становище, на підтвердження чого, зокрема надано звіт про фінансові результати підприємства за перше півріччя 2019 року, копії структури тарифу на теплову енергію, копії реєстрів нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію, акти звіряння розрахунків між бюджетними установами/організаціями.

З огляду на всі фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, оскільки присудження до стягнення 50 % від належної до стягнення суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

Також судами враховано інтереси сторін, поведінку винної сторони та ступень виконання зобов`язання та компенсацію втрат від інфляції та стягнення річних.

Що ж до посилань Компанії у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваній постанові апеляційний суд не врахував висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 щодо застосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах, то Касаційний господарський суд зазначає, що, проаналізувавши зміст судових рішень у справі № 908/1453/14 та у даній справі № 914/1888/19, слід дійти висновку, що у них були прийняті рішення відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Тобто у кожній конкретній справі судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами для обґрунтування заяв про зменшення розміру штрафних санкцій, з посиланням на приписи статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, та на підставі встановлених судами обставин вони приймали відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин у даній справі № 914/1888/19 та у справі № 908/1453/14, оскільки рішення у них прийняті за результатами дослідження різних доказів.

Проте подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За таких підстав касаційне провадження, яке відкрите за касаційною скаргою в частині посилання на не врахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 щодо застосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах, підлягає закриттю.

Також Компанія у касаційній скарзі посилалась на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права у подібних правовідносинах, у яких відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 119 БК України, статті 233 ГК України та статей 526, 551 ЦК України.

Касаційний господарський суд зазначає, що відсутні підстави для формування такого висновку у даній справі, оскільки судами досліджено докази та встановлені обставині, які мають індивідуальний характер, притаманний для правовідносин, які виникли саме між сторонами справи, які є суб`єктами таких відносин, а саме судами встановлено, що оплата за отриманий газ Підприємством здійснювалась власними коштами та коштами, перерахованими згідно з Порядком, проте, з порушенням строків, визначених умовами Договору.

Що ж до доводів Компанії у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд встановив обставини, які мають суттєве значення для вирішення спору, на підставі недопустимих доказів, а саме платіжного доручення від 26.04.2018 № 26, то такі доводи спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, а саме, що споживач є учасником розрахунків на підставі Порядку, постачальник зобов`язаний зараховувати оплати, які надійшли від споживача як субвенція з державного бюджету в погашення заборгованості за природний газ за минулі періоди, оскільки Порядок не ставить і не визначає будь-яких вимог щодо напрямків погашення заборгованостей (бюджетні, соціальні тощо) за допомогою субвенційних коштів.

Пунктом 1 Порядку передбачено, зокрема, що такий визначає відповідно до статті 102 БК України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення.

Відповідно до положень абзацу першого, третього пункту 8-1 Порядку (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), кошти, отримані як субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, отримані постачальниками від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вивезення побутового сміття та рідких нечистот та іншими суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, використовуються протягом бюджетного року за цільовим призначенням.

Тобто, визначений Порядком правовий механізм передбачає можливість Підприємства у 2018 році розрахуватися з Компанією за заборгованість, існуючу станом на 01.01.2018 за пільгами та житловими субсидіями населенню за попередній період. Також, використання відповідачем асигнувань, отриманих у 2018 році згідно з Порядком, з метою погашення боргу перед постачальником, свідчить про власне волевиявлення споживача щодо використання бюджетних коштів, однак не позбавляє Підприємство обов`язку відшкодування втрат кредитора, пов`язаних з простроченням грошового зобов`язання.

Також апеляційним судом встановлено, що у суді першої інстанції Підприємством саме на заперечення вимог Компанії було долучено до відзиву копії платіжного доручення від 26.04.2018 № 26 на суму 9 000 000,00 грн, а також банківську виписку по рахунках за 26.04.2018, як доказ оплати боргу за договором.

Проте, у відповіді на відзив Компанія жодним чином не спростувала доводи Підприємства, викладені у відзиві на позовну заяву та у додаткових пояснення до відзиву.

Більше того, як вбачається зі змісту протоколів судових засідань від 05.12.2019 та 17.12.2019, на яких були присутні представники обох сторін, судом було запропоновано надати контррозрахунок з врахуванням платіжного доручення від 26.04.2018 № 26, а також заслухано пояснення сторін з приводу долучення такого доказу.

Тобто Компанія ще у суді першої інстанції, була обізнана про наявність доказу оплати Підприємством боргу в сумі 9 000 000,00 грн як часткової оплати заборгованості за Договором, проте, доказів на спростування вказаного доказу до суду першої інстанції, у строк визначений ГПК України, не подала.

Враховуючи межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, встановлені статтею 269 ГПК України, та те, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також, що Компанією не наведені причини неможливості подання доказів на спростування оплати Підприємством боргу в сумі 9 000 000,00 грн до суду першої інстанції, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційним судом було відмовлено у задоволенні заяви Компанії про долучення доказів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, обставини, викладені у касаційній скарзі, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються наведеними у даній постанові доводами судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами були прийняті рішення з дотриманням норм процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження у справі № 914/1888/19 у частині оскарження акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2020 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу в частині оскарження акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2020 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 у справі № 914/1888/19 з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 20.01.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 у справі № 914/1888/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя Т. Малашенкова