РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2020Справа № 910/13892/20
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом корпорації "Енергоресурс-інвест"

до товариства з обмеженою відповідальністю "БРК Термотехнолоджі"

про стягнення 14 625,60 грн.

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:

Корпорація "Енергоресурс-інвест" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "БРК Термотехнолоджі" про стягнення 14 625,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язку своєчасно та в повному обсязі оплатити поставленого товару за договором №14-9/19 від 09.09.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.09.2020 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

13.10.2020 до канцелярії суду позивач подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з доданими документами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.10.2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Вищезазначена ухвала суду отримана відповідачем 04.12.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення за №017.

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

09.09.2019 року між корпорацією "Енергоресурс-Інвест" (виконавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "БРК Термотехнолоджі" (замовник) укладено договір № 14-9/19, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується виготовити та поставити, а замовник прийняти і оплатити теплогідроізольовані сталеві труби та елементи, комплектування для теплових мереж, надалі продукцію, згідно відповідних специфікацій.

Відповідно до п. 2.1 договору якість продукції повинна відповідати вимогам нормативних документів.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.3.1 договору загальна сума за даним договором складає 378 842,92 грн., ПДВ 20%- 75 768,59 грн., разом з ПДВ: 454 611,51 грн.

Згідно з п. 4.1 договору замовник оплачує поставлену виконавцем продукцію за ціною, передбаченою у специфікаціях відповідно до виставлених рахунків.

Сторонами узгоджено специфікації на загальну суму 454 611,51 грн., а саме: №1 на суму 78 505,78 грн, № 2 на суму 363 941,76 грн. та №3 на суму 12 163,97 грн.

Строк дії цього договору починає свій перебіг з моменту підписання до 31.12.2019, а в частині виконання - до повного виконання сторонами зобов`язань (п. 8.1 договору).

На виконання умов договору позивачем виготовлено та поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 454 611,51 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними, а саме:

- №0918-8 від 18.09.2019 року на суму 78 505,78 грн.,

- №0918-9 від 18.09.2019 року на суму 12 163,97 грн.,

- №1105-1 від 05.11.2019 року на суму 363 941,76 грн.

Відповідно до п.5.3 договору право власності на продукцію переходить від виконавця до замовника після прийняття замовником продукції, підписання видаткових накладних та здійснення повної оплати за цю продукцію.

Ризики випадкового знищення чи пошкодження продукції переходять від виконавця до замовника з моменту передачі продукції (п.5.4 договору).

Частинами 1-3 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що початок виконання замовлення по договору - поступлення авансової оплати у розмірі 100% від суми договору на р/рахунок виконавця.

Сторони погодили, що у випадку поставки продукції до здійснення 100% передоплати, замовник зобов`язаний здійснити повну оплату наступного дня після поставки.

Відповідачем здійснено часткову оплату поставленої продукції на загальну суму 442 447,54 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, а саме:

- №1995 від 10.09.2019 року на суму 78 505,78 грн.,

- №2218 від 29.10.2019 року на суму 363 941,76 грн.

Будь-яких інших доказів сплати основного боргу по договору матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором №14-9/19 від 09.09.2019 року у відповідача перед позивачем в сумі 12 163,67 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Також, судом враховано, що по видатковій накладній №0918-9 від 18.09.2019 року позивачем поставлено відповідачу продукцію на суму 12 163,97 грн., проте оскільки позивач просить стягнути основний борг в розмірі 12 163,67 грн. та не можливість суду вийти за межі позовних вимог, тому задоволенню підлягає саме сума основного боргу в розмірі 12 163,67 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 1 971,82 грн., нараховану за період з 06.11.2019 року по 26.08.2020 року, інфляційні втрати в розмірі 195,84 грн. за період листопад 2019 року - квітень 2020 року включно та 3% річних в розмірі 294,27 грн. за період з 06.11.2019 по 26.08.2020 року.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до п. 9.2 договору за порушення термінів оплати продукції замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, встановленої на цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожний день прострочення. Строк нарахування пені, а також строк позовної давності щодо її стягнення за цим пунктом становить три роки.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1 971,82 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення індексу інфляції судом встановлено, що як зазначено позивачем ним нараховано індекс інфляції за період з листопада 2019 року - квітень 2020 року, проте, при підрахунку не взято індекс інфляції за грудень 2019 року в розмірі 99,8.

А тому, за перерахунком індекс інфляції за період з листопада 2019 року - квітень 2020 року становить 173,37 грн. та підлягає задоволенню.

В частині стягнення індексу інфляції в розмірі 22,47 грн. відмовити.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних за заявлений позивачем період, враховуючи строк оплати за товар, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 294,27 грн.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 79, 129, ч.9 ст. 165, ст. ст. 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "БРК Термотехнолоджі" (04116, місто Київ, вулиця Старокиївська, будинок 10-У, корпус 28, офіс 200, ідентифікаційний код 41195897) на користь корпорації "Енергоресурс-інвест" (79035, м. Львів, вул. Зелена, будинок131; ідентифікаційний код: 30336890) основний борг в розмірі 12 163 (дванадцять тисяч сто шістдесят три) грн. 67 коп., пеню в розмірі 1 971 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят одна) грн. 82 коп., три проценти річних в розмірі 294 (двісті дев`яносто чотири) грн. 27 коп., інфляційні втрати в розмірі 172 (сто сімдесят три) грн. 37 коп. та 2 098 (дві дев`яносто вісім) грн. 85 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий