ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2020 р. Справа № 917/1430/20

Суддя господарського суду Полтавської області Білоусов С. М., розглянувши у спрощеному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Сашко Анатолія Микитовича, АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Батьківщина - агро", вул. Шевченка 43, с. Остапівка, Миргородський район, Полтавська область, 37610,

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна заява Фізичної особи-підприємця Сашко Анатолія Микитовича до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Батьківщина - агро" про стягнення 44 502,22 грн. заборгованості, з яких 23 000,00 грн. по договору про виконання робіт № Д-111 від 23.11.2019 року, 20 700,00 грн. пеня, 339,39 грн. 3% річних, 462,83 грн. інфляційних втрат та 2 500,00 грн. на правову допомогу.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 07.09.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Позивач обґрунтовує позов тим, що відповідач не здійснив повний розрахунок по договору про виконання роботи № Д-111 від 23.10.2019 р., чим порушив умови господарського зобов`язання, встановлені зазначеним договором.

Відповідач у визначеному господарським процесуальним законодавством порядку на позов не відреагував, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи (поштове повідомлення з відміткою про вручення відповідачу копії ухвали суду від 07.09.2020 р. міститься в матеріалах справи).

Згідно із ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В зв`язку з тим строк спрощеного позовного провадження сплинув суд вважає, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, та розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Рішення приймається з врахуванням вимог ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

23 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Батьківщина -агро" (відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Сашко Анатолієм Микитовичем (позивач) був укладений договір про виконання роботи № Д-111 (договір).

Згідно п. 1.1. договору позивач зобов`язується виконати за завданням відповідача наступну роботу: поточний ремонт покрівлі ангару з а/ц листів у встановлений термін - 65 днів.

Згідно п. 2.1. договору за виконану роботу замовник сплачує виконавцю її ціну в розмірі 46 000 (сорок шість тисяч) 00 гривень.

Згідно п. 2.2. договору оплата роботи здійснюється не пізніше п`яти днів з дня прийняття Замовником роботи.

Пунктом 2.3. договору у випадку попередньої оплати розрахунок здійснюється у наступному порядку: 50 % від загальної вартості робіт попередньо оплачується протягом 3-х робочих днів з моменту підписання договору. Доплата в розмірі залишкових 50 % від вартості виконаних робіт здійснюється протягом п`яти робочих днів з моменту підписання Акта приймання виконаних робіт

23 жовтня 2019 року позивач на адресу відповідача було надано рахунок № 111 від 23.10.2019 року на суму 46 000,00 грн.

Як вказує позивач у позовній заяві, 8 листопада 2019 року замовником було здійснено часткову передоплату по даному договору в розмірі 23 000,00 грн.

Акт приймання виконаних робіт був підписаний сторонами 23.12.2019 року в межах строку відведеного на виконання робіт договором. Згідно вказаного акту замовник не має претензій до виконавця щодо якості наданих послуг.

Позивач зазначає, що остаточний розрахунок згідно положень договору № Д-111 від 23.10.2019 року відповідачем проведено не було.

22 червня 2020 року на адресу відповідача було направлено претензію № 1 вих. № 17/06 від "17" червня 2020 року на суму 43 886,00 грн. яка була вручена 23.06.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 428.

Однак відповідач не здійснив ніяких дій щодо погашення наявної заборгованості за договором та відповіді на претензію не надав.

За неналежне виконання умов договору позивач заявив до стягнення з відповідача 23 000,00 грн. основної заборгованості, 20 700,00 грн. пені, 339,39 грн. 3% річних та 462,83 грн. інфляційнихі нарахувань за період з 23.12.2019 року по 19.06.2020 року.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК) України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписом ч. 1 ст. 628 ЦК У країни, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини за договором підряду.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ст. 854 Цивільного кодексу України).

Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 839 ЦК України).

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч. 1 ст. 846 ЦК України).

Оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін (ч. 4 ст. 879 ЦК України).

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною (ч. 4 ст. 882 ЦК України).

Оскільки позивачем при здачі відповідачу виконаних робіт за договором були повністю виконані, про що також зазначено в акті приймання виконаних робіт від 23.12.2020 року, де зазначено, що замовник не має претензій до виконавця щодо наданих послуг.

Відповідач доказів сплати боргу або спростування його наявності до суду не надав.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача 23 000,00 грн. заборгованості за договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до п. 2.4. договору у випадку порушення строків оплати замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,5 % за кожен день прострочки від суми заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

П. 6 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 20 700,00 грн. пені за період з 23.12.2019 року по 19.06.2020 року.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та встановив, що заявлений до стягнення розмір пені значно перевищує розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, суд вказує на те, що період прострочення заборгованості не з 23.12.2019 року, а з 29.12.2019 року, оскільки оплата відповідачем за роботи повинна була проведена не пізніше п`яти днів з дня прийняття замовником робіт.

Враховуючи вище зазначене, здійснивши перерахунок пені, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є 2 222,98 грн. за період з 29.12.2019 року по 19.06.2020 року (розрахунок долучений до матеріалів справи).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Позивач заявив до стягнення 339,39 грн. 3% річних, нарахованих за період з 23.12.2019 року по 19.06.2020 року.

Право позивача на нарахування стягнення 3% річних виникло з моменту порушення грошового зобов`язання за договором, а саме - з 29.12.2019 року.

Тому здійснивши перерахунок за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт" суд прийшов до висновку, що до стягнення підлягає 328,05 грн. за період з 29.12.2019 року по 19.06.2020 року (розрахунок долучений до матеріалів справи).

Також позивач заявив до стягнення 462,83 грн. інфляційних нарахувань за період січень-червень 2020 року.

Перевірка правильності розрахунку інфляційних нарахувань здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт" та розрахунок долучений до матеріалів справи.

Суд встановив, що позовні вимоги в частині інфляційних нарахувань є правомірними та підлягають задоволенню в розмірі 462,83 грн. за період січень-червень 2020 року.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 2 222,98 грн. пені, 328,05 грн. 3% річних та 462,83 грн. інфляційні нарахування.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому до стягнення підлягає 1 228,73 грн. судового збору.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Батьківщина - агро" (вул. Шевченка 43, с. Остапівка, Миргородський район, Полтавська область, 37610, ) на користь Фізичної особи-підприємця Сашко Анатолія Микитовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) - 23 000,00 грн. основного боргу, 2 222,98 грн. пені, 328,05 грн. 3% річних, 462,83 грн. інфляційних нарахувань та 1 228,73 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. У решті позивних вимог - відмовити.

4. Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 02.12.2020 року.

Суддя Білоусов С. М.