Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2020 р. м. Житомир Справа № 906/1057/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.

секретар судового засідання: Гекалюк О.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Гуменюк О.В., адвокат, ордер серія АМ №1003169 від 02.09.2020,

від відповідачів: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного підприємства "Асторія" (с.Осиково, Бердичівський район, Житомирська область)

до 1) Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" в особі Уповноваженої

особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Паламарчука В.В. (м.Київ)

2) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (м.Київ)

про визнання припиненим обтяження нерухомого майна.

Приватне підприємство "Асторія" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Паламарчука В.В. та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про припинення обтяження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження: заборони (архівний запис), об`єкта обтяження: нежитлової будівлі, розташованої за адресою: вул.Михайлова, 1, с.Осиково, Бердичівського району, Житомирської області, реєстраційний номер: 2976415, зареєстрованого Приватним нотаріусом Юрчук Н.І., що належить ПП "Асторія".

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 07.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 30.09.2020.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 30.09.2020 відкладено підготовче засідання на 22.10.2020.

Ухвалою від 22.10.2020 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду справи по суті на 18.11.2020.

За клопотанням відповідача-2 ухвалою від 18.11.2020 відкладено розгляд справи по суті на 03.12.2020, а ухвалою від 03.12.2020 розгляд справи по суті відкладено на 18.12.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 18.12.2020 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повноважного представника в судове засідання 18.12.2020 не направив, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення №880 (а.с.105).

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "Енергобанк" повноважного представника в судове засідання 18.12.2020 не направив, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

З інформації, що міститься на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вбачається, що ПАТ "Енергобанк" змінено адресу для листування та прийому громадян на: вул.Лютеранська, буд.9/9, кв.5-а, м.Київ, 01001 (а.с.110).

16.12.2020 на адресу суду повернулась ухвала від 03.12.2020, яка направлялась на адресу Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" за місцезнаходженням: вул.Лютеранська, буд.9/9, кв.5-а, м.Київ, 01001 з відміткою поштового відділення про повернення вручення поштового відправлення (а.с.101-104).

Слід зазначити, що Господарським судом Житомирської області було вжито заходів щодо належного повідомлення відповідача-1 про розгляд справи шляхом направлення копії ухвал засобами поштового зв`язку також на адресу: вул. Січових Стрільців, 17, м.Київ, 04053 (а.с.93, 105) та на сайті Господарського суду Житомирської області. Проте від відповідача-1 жодні заяви/клопотання, в тому числі про розгляд справи без участі представника на адресу суду не надходили.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Публічне акціонерне товариство "Енергобанк" перебуває в стані припинення з 22.06.2015, відомості про державну реєстрацію припинення юридичної особи відсутні.

Згідно зі ст.120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ст.42 ГПК України, учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Житомирської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідачів своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи і забезпечення явки останніх в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

З огляду на те, що неявка в засідання суду представників відповідачів та неподання відповідачами письмових відзивів, не перешкоджають розгляду справи, господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, згідно з ч.9 ст.165 ГПК України та ч.2 ст.178 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2003 між Акціонерним банком "Енергобанк" (банк) та Приватним підприємством "Асторія" (позичальник) було укладено договір на відкриття кредитної лінії №125, за умовами п.1.1 якого банк відкриває "позивальнику" відновлювальну кредитну лінію в сумі 30000,00 (тридцять тисяч) гривень на строк з 23 липня 2003р по 22 липня 2004р для ведення поточної діяльності (а.с.10).

Відповідно до пункту 2.1 договору, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника є застава майна ПП "Асторія" - приміщення кафе згідно договору застави.

Згідно з пунктом 2.2 договору, кредит, наданий "банком" згідно цього договору, забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які було звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.

За умовами пункту 6.1 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань в повному обсязі.

25.07.2003 між Приватним підприємством "Асторія" (заставодавець) та Акціонерним банком "Енергобанк" (заставодержатель) було укладено договір застави, предметом якого є застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя, які випливають з кредитного договору №125 від 23.07.2003р, зі всіма змінами та доповненнями до нього, укладеним між заставодержателем і заставодавцем (надалі - кредитний договір), за умовами якого заставодержатель відкриває заставодавцю кредитну лінію в сумі 30000,00 (тридцять тисяч) гривень на строк до 22 липня 2004 року (а.с.11-12).

За умовами пункту 1.2 договору застави, для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором, в тому числі по поверненню суми кредиту, сплаті відсотків, відшкодуванню збитків, завданих прострочкою виконання, сплаті неустойки, заставодавець передає в заставу заставодержателю належне йому майно: нежилу будівлю кафе " Дубок ", яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, реєстр №0082 від 05.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Данілейко М.Т. та зареєстрованого Бердичівським БТІ 16.02.2000 року в книзі №58-А стор.24, загальною площею 241,2кв.м. і яка знаходиться за адресою: Бердичівський район, с.Осиково, вул. Михайлова,1, надалі - предмет застави.

Відповідно до п.3.1 договору застави, право застави виникає з дати підписання цього договору повноваженими представниками сторін.

Право застави припиняється повністю з виконанням заставодавцем у повному обсязі забезпеченого заставою зобов`язання (пункт 3.2 договору).

Договори підписано представниками сторін та їх підписи скріплені печатками підприємств.

За договором застави від 25.07.2003 року, приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Юрчуком Н.І. на підставі статі 73 Закону України "Про нотаріат" було накладено обтяження, а саме накладено заборону відчуження нежилої будівлі кафе " Дубок " загальною площею 241,2кв.м., що знаходиться в селі Осиково по вулиці Михайлова, 1, яке належить Приватному підприємству "Асторія" до повного припинення договору застави (а.с.12 на звороті).

З наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, щодо станом на 18.06.2020, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 2976415, який зареєстровано 16.03.2006 16:54:48 за №2976415 реєстратором: приватним нотаріусом Юрчуком Н.І.; підстава обтяження: договір застави 1795, 25.07.2003 року на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, с.Осиково, вул. Михайлова, 1; власник: ПП "Асторія" (а.с.13 на звороті).

Позивач зазначає, що зобов`язання за кредитним договором №125 від 23.07.2003, в забезпечення виконання якого було укладено договір застави від 25.07.2003, є виконаними, оскільки заборгованість погашена в повному обсязі. Однак у зв`язку з перебуванням ПАТ "Енергобанк" в стані припинення, відповідачем-1 не було знято обтяження з об`єкту застави за договором застави від 25.07.2003, внаслідок чого позивача позбавлено права вільно розпоряджатися своєю власністю.

Як на правові підстави заявленого позову, позивач вказує на норми статей 182, 319, 321, 391, 593, 631 ЦК України та статті 43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Відповідачі жодних заперечень щодо позову не надали, відзиви не подали.

В матеріалах справи міститься лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №35-9990/20 від 29.07.2020, відповідно до якого у відповідь на звернення позивача за вх.№17957/20 від 02.07.2020, Фонд повідомив, що відповідно до інформації, що знаходиться в розпорядженні Фонду, протягом ліквідаційної процедури ПАТ "Енергобанк", станом на 27.07.2020 зобов`язання клієнта ПП "Асторія" перед ПАТ "Енергобанк" відсутні (а.с.20, 91).

Судом встановлено, що заява ПП "Асторія" від 02.07.2020, що направлялась до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по ліквідації ПАТ "Енергобанк" Паламарчука В.В. з вимогою надати до приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу заяву про припинення обтяження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на нежитлову будівлю, кафе " Дубок ", загальною площею 241,2кв.м., розташовану за адресою: вул.Михайлова, 1, с.Осиково, Бердичівського району, Житомирської області (реєстраційний номер обтяження 2976415), яке належить ПП "Асторія" на підставі договору купівлі-продажу №0082 від 05.02.2000 року, повернулась неврученою з відміткою поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання" (а.с.14-16).

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Щодо розгляду справи Господарським судом Житомирської області відносно відповідачів місцезнаходження яких місто Київ, судом враховується таке.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Частиною 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Господарського процесуального кодексу України.

З даного приводу слід зазначити, що норми Господарського процесуального кодексу України не надають господарському суду права вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа. Відповідно до ч.1 ст.29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України встановлена виключна підсудність справ.

Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. У цих категоріях справ не допускається також договірна підсудність.

Так, частина 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (ст.30 ГПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 у справі №902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Основним критерієм віднесення речей до нерухомих є фізична прив`язка об`єктів, розташованих на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення. Вказані ознаки є основними і їх розглядати необхідно у сукупності.

При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Отже, спір у даній справі стосується дій відповідачів щодо припинення обтяження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження: заборони (архівний запис), об`єкта обтяження: нежитлової будівлі, розташованої за адресою: вул.Михайлова, 1, с.Осиково, Бердичівського району, Житомирської області, реєстраційний номер: 2976415, зареєстрованого Приватним нотаріусом Юрчук Н.І., що належить ПП "Асторія". Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном. Такий висновок щодо застосування норм права, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №910/10647/18.

Враховуючи заявлені у цій справі позовні вимоги про припинення обтяження щодо нерухомого майна, яке розташоване за адресою: вул.Михайлова, 1, с.Осиково, Бердичівського району, Житомирської області, і ці позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном, відповідно, і позов має розглядатися за місцезнаходженням цього майна, тобто за правилами виключної підсудності, які передбачено частиною 3 статті 30 ГПК України - Господарським судом Житомирської області.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд встановив, що правовідносини між сторонами виникли на підставі кредитного договору №125 від 23.07.2003 та укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, договору застави від 25.07.2003.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За приписами частини 1 статті 1 та частини 1 статті 3 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться в частині 2 статті 1 Закону України "Про заставу".

Згідно з частиною 1 статті 583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (частина 3 статті 3 Закону України "Про заставу").

Правова природа застави полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Однією із ознак застави є те, що вона являє собою додаткове (акцесорне) зобов`язання, що не може існувати автономно і самостійно. Воно завжди викликано наявністю іншого зобов`язання, яке потребує забезпечення свого виконання. Акцесорність застави означає, що припинення основного зобов`язання або недійсність договору, забезпеченого заставою, тягне за собою неможливість існування і застави.

Згідно з частиною 2 статті 22 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який є спеціальним законом, що визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором.

Отже, конкретний обсяг відповідальності майнового поручителя перед кредитором визначається договором застави. Укладаючи договір застави, заставодавець бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником, у межах вартості предмета застави. Тобто, у правовідносинах застави на майнового поручителя покладається додатковий (акцесорний) обов`язок виконати зобов`язання за боржника в межах вартості предмета застави, яка може покривати вартість основного зобов`язання як повністю, так і частково (Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №617/1544/15-ц (провадження №61-3117св18); від 11.04.2018 у справі №756/2765/15-ц (провадження №61-630св17); постанові Верховного Суду України від 17.09.2017 у справі №6-109цс14).

З аналізу наведених правових норм слідує, що застава як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Загальні умови припинення господарських зобов`язань визначені в ст.202 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Також відповідно до ст.28 Закону України "Про заставу" застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

За змістом вказаних норм вбачається, що виконання забезпеченого предметом застави зобов`язання шляхом сплати коштів у розмірі кредитних зобов`язань, забезпечених заставою свідчить про припинення відповідної застави, адже відповідальність майнового поручителя перед заставодержателем обмежена виключно розміром зобов`язання, забезпеченого заставою.

В ході вирішення спору суд встановив, що постановою правління Національного банку України від 12.02.2015 №96 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.02.2015 №29 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Енергобанк" згідно з яким 13.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Енергобанк" (а.с.56).

В подальшому, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 16.05.2019 №1209 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "Енергобанк" строком на один рік з 12 червня 2019 року до 11 червня 2020 року включно (а.с.60).

Позивач посилається на те, що заборгованість за кредитним договором погашена у повному обсязі, однак первинні документи щодо здійснених оплат не збереглися.

У зв`язку з відсутністю у ПП "Асторія" первинних документів, останнє звернулось з відповідними заявами до відповідачів про надання інформації щодо наявності/відсутності заборгованості за даним зобов`язанням.

Відповідно до наданої в листі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №35-9990/20 від 29.07.2020 інформації, Фонд повідомив, що за відомостями, які знаходяться в розпорядженні Фонду протягом ліквідаційної процедури ПАТ "Енергобанк", станом на 27.07.2020 зобов`язання клієнта ПП "Асторія" перед ПАТ "Енергобанк" відсутні (а.с.20, 91).

Наведені обставини свідчать про те, що на момент звернення до суду, вимоги за кредитним договором, укладеним між АБ "Енергобанк" та ПП "Асторія" протягом ліквідаційної процедури ПАТ "Енергобанк" не перейшли до будь-якої іншої банківської установи, а у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зобов`язання клієнта ПП "Асторія" станом на 27.07.2020 перед ПАТ "Енергобанк" відсутні.

Отже, оскільки станом на день звернення до суду не підтверджено наявності у позивача зобов`язань за договором №125 від 23.07.2003 на відкриття кредитної лінії, то і відсутні підстави для заборони відчуження майна відповідно до договору застави від 25.07.2003 року. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст.43 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем.

Відповідно до ст.44 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п`яти років з моменту їх внесення. Обтяжувач має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і подальше виключення запису або про продовження строку дії реєстрації на не більш як п`ятирічний строк. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

У даному випадку, обтяжувач не подавав заяву про припинення обтяження та вилучення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за реєстраційним номером №2976415 від 16.03.2006, внесеного на підставі договору застави 1795 від 25.07.2003 року; на звернення позивача від 02.07.2020 (заява а.с.14-15) не відреагував.

Наявність обтяження у вигляді заборони відчуження об`єктів нерухомого майна (наявність відповідних записів про заставу та запису про обтяження), що були предметом застави від 25.07.2003 року, перешкоджає ПП "Асторія" здійснювати право розпорядження власним майном.

Як встановив суд, позивач є власником майна, тому згідно із положеннями ст.391 ЦК України, може вимагати усунення будь-яких порушень (обмежень) в здійсненні ним права користування розпорядження майном, яке фактично йому належить.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

В ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Онерільдіс проти Туреччини" Європейський суд з прав людини визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні, допустимі та достовірні докази наявності обставин, які перешкоджають йому реалізації права власності на майно.

Отже, виходячи з відсутності доводів відповідачів та посилань на обставини, які б перешкоджали припиненню обтяження нежитлової будівлі, кафе " Дубок " загальною площею 241,2кв.м., що знаходиться в селі Осиково Бердичівського району Житомирської області по вулиці Михайлова, 1, господарський суд, оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для подальшого обтяження майна, у зв`язку з чим позовні вимоги є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на те, що відповідачі не вчиняли дій які б свідчили про порушення прав та інтересів позивача, судовий збір позивачу за рахунок відповідачів не відшкодовується та покладається на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Припинити обтяження, зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження: заборони (архівний запис), об`єкта обтяження: нежитлова будівля, розташована за адресою: вул.Михайлова, 1, с.Осиково, Бердичівського району, Житомирської області, реєстраційний номер: 2976415, зареєстрований Приватним нотаріусом Юрчук Н.І., що належить ПП "Асторія".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 28.12.20

Суддя Кравець С.Г.

Друк. :

1 - у справу,

2 - позивачу (рек. з пов.) та представнику позивача на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1

3 - відповідачу-1 (рек. з пов.): 01001, м.Київ, вул.Лютеранська, 9/9 кв.5а;

4 - відповідачу-2: 04053, м.Київ вул. Січових Стрільців, 17 (рек. з пов.) та на ел. адреси: ІНФОРМАЦІЯ_2