ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2020 справа № 914/1588/20

за позовом: Приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни, м. Львів

до відповідача: Департаменту містобудування Львівської міської ради, м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: КП Адміністративно-технічне управління, м. Львів

про стягнення 694 362,00грн. шкоди

Суддя Коссак С.М.

за участі секретаря Пукач М.В.

Представники:

Від позивача: Барбуляк Христина Миколаївна;

Від відповідача: Яворський Тарас Іванович;

Від третьої особи: Малець Н.М.

На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни, м. Львів до відповідача Департаменту містобудування Львівської міської ради, м. Львів за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: КП Адміністративно-технічне управління, м. Львів про стягнення 694 362,00грн. шкоди.

Ухвалою суду від 06.07.2020 року позов залишено без руху, позивачу встановлено строк для виправлення виявлених недоліків.

05.08.2020 позивачем через канцелярію суду подано заяву за вх.№23475/20 про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 07.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до справи КП Адміністративно-технічне управління (адреса:79012, м. Львів, вул. Сахарова, 42; ) третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Підготовче засідання призначено на 10.09.2020 р.

Протокольною ухвалою суду від 10.09.2020 року відкладено підготовче засідання на 01.10.2020 року.

В судовому засіданні 01.10.2020 року оголошено перерву в судовому засіданні до 15.10.2020 на 12:20 год.; зобовязано: позивача у 5-ти денний строк з моменту отримання відзиву на позовну заяву надати відповідь на відзив з доказами надіслання учасникам справи; відповідача у 5-ти денний строк з моменту отримання відповіді на відзив надати суду заперечення з доказами надіслання учасникам справи; третій особі у 5-ти денний строк надати пяснення по суті наданих заяв по суті справи; учасникам справи правові позиції обгрунтовувати належними доказами.

05.10.2020 від позивача - Приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни на електронну пошту господарського суду Львівської області надійшло клопотання про витребування доказів (вх.№ 28602/20).

Ухвалою від 27.10.2020 року в задоволенні клопотання Приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни про витребування доказів у справі № 914/1588/20 відмовлено.

У зв`язку з карантинними заходами судді, судове засідання призначене на 15.10.2020 року не відбулося.

Ухвалою від 28.10.2020 року розгляд справи призначено на 26.11.2020 року.

В судове засідання 26.11.2020 року позивач явку забезпечив, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просить позов задоволити повністю, заперечує щодо задоволення клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи та просить перейти до розгляду справи по суті.

Позивачем подано клопотання про долучення доказів за вхідн. № 31668/20 від 03.11.2020 та клопотання позивача про долучення доказів за вхідн. № 31449/20 від 02.11.2020 року, які долучено до матеріалів справи.

В судове засідання 26.11.2020 року відповідач явку уповноваженого представника забезпечив, заперечив проти позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та не заперечує щодо відкладення розгляду справи, просить задоволити клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 26.11.2020 року третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача явку уповноваженого представника не забезпечила, 24.11.2020 року до суду надійшло клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи за вхідн. № 33773/20 від 24.11.2020 року, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю представників третьої особи.

Щодо клопотання третьої особи щодо відкладення розгляду справи суд ззаначає наступне.

Суд констатує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

Відтак, у відкладенні підготовчого засідання у зв`язку з наведеними обставинами у клопотанні третьої особи, слід відмовити.

Зважаючи на встановлених процесуальним законом строків для здійснення процесуальних дій, відповідач та третя особа своїм правом на подання процесуальних документів по справі скористався, подано відзив на позов та пояснення по справі.

Ухвалою суду від 26.11.20р. закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 10.12.2020 р., яке відкладено до 17.12.20р.

У судове засідання 17.12.20р. учасники справи з`явилися, надали свої пояснення по скуті спори.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Аргументи учасників справи

Правова позиція позивача

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі №1340/5643/18 визнано протиправним та скасувано наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 28.02.2018 № 34 «Про демонтаж самовільно встановлених вивісок» в частині пунктів 16, 17, 18.

Будь-які вимоги про демонтаж вивісок, які розмішені відповідно до вимог чинного законодавства є перешкоджанням у здійсненні нотаріусами професійної діяльності і грубим порушенням законодавства України, у тому числі Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої держава гарантує і забезпечує рівні умови доступу громадянам до зайняття нотаріальною діяльністю та рівні можливості нотаріусам в організації та здійсненні ними нотаріальної діяльності.

Це означає, що Відповідач грубо перешкоджав моїй нотаріальній діяльності 654 календарні дні або 446 робочих дні і фактично псував мою ділову репутацію в тому числі. Без вивісок я не маю права здійснювати нотаріальну діяльність. ЗУ «Про нотаріат» закріплює положення про гарантії нотаріальної діяльності як кваліфікованої юридичної допомоги. Іншими словами, спрямованість нотаріальної діяльності - правоохоронна, що опосередковує державний захист. Гарантії нотаріальної діяльності мають забезпечувати надійний захист прав і свобод людини та громадянина.

Просить стягнути збитки на відновлення свого порушеного права (реальні збитки) за повернення, ремонт та монтаж вивісок мною потрачено реально 27811,00 гривень, з яких: на доказування в суді незаконності демонтажу вивісок - 21495,00 грн; кошти витрачені на отримання вивісок зі складу - 3 116,00 грн; кошти витрачені на ремонт та монтаж вивісок - 3200,00 грн. Також стягнути на підставі ст.1212 ЦК України 28 866,00 грн. коштів за незаконне утримання чужого майна та вимагаю стягнути моральної шкоди через втручання в мою нотаріальну діяльність та приниження, псування моєї ділової репутації у сумі 637685,00 (шістсот тридцять сім тисяч шістсот вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Загалом позивач просить суд стягнути з Департаменту Містобудування Львівської міської ради завдану мені шкоду у розмірі 694362 (шістсот дев`яносто чотири тисячі триста шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Правова позиція відповідача.

Заперечення проти позову відповідач зазначив, зокрема у поясненнях на позовну заяву (вх.№28418/20).

Так, позивач просить стягнути кошти за «незаконне утримання майна», яке вона оцінює у 28 866,00 стверджуючи, що «Відповідач «сам вказує вартість зберігання вивісок» Вищезазначеним порядком передбачено, чітку процедуру отримання зі складу демонтованих вивісок, а також що «компенсація витрат комунального підприємства...», пов`язаних з примусовим демонтажем, транспортуванням та зберіганням малої архітектурної форми (вивіски), покладається на власника (користувача) демонтованої малої архітектурної форми (вивіски).

Ухвалою Львівської міської ради № 386 від 21.04.2011 року «Про Правила благоустрою у м. Львові» передбачено, що витрати КП «АТУ» на демонтаж ,транспортування та зберігання конструкцій відшкодовуються їх власниками у наступному розмірі: - п. 13.4.1.-за демонтаж транспортування конструкцій - розмір фактичних витрат; - п. 13.4.2. - за зберігання - у розмірі одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян за кожну добу зберігання.

Вивіски ОСОБА_1 , були повернуті безкоштовно, за їх зберігання Позивач не понесла жодних витрат. Позивач не зверталась за отриманням вивісок у передбачений спосіб, а попри відмову суду в задоволенні цієї вимоги, ОСОБА_1 , вимагала встановлення та монтаж вивісок на попереднє місце, на що в КП «АТУ» немаєанітехнічної можливості, ані повноважень.

Відтак вважаємо вимогу ОСОБА_1 , про відшкодування витрат за «незаконне» зберігання її майна безпідставними та необгрунтованими.

Щодо відшкодування моральної шкоди за втручання в нотаріальну діяльність, приниження та псування ділової репутації. Для обгрунтування розміру моральної шкоди X. Барбуляк, додала до матеріалів справи декларацію про доходи за 2017 рік, хоча демонтаж вивісок відбувся у 2018 році, судові спори у 2019 році, які є завершеними звітним періодом, за які суб`єктами декларування декларації про доходи вже давно подані, але чомусь не додані

Позивачем до матеріалів справи, відтак реальний розмір доходів X. Барбуляк у 2018 - 2019 роках невідомий. 3-4 місяці 2020 року взагалі мав карантинні обмеження щодо роботи, відтак не мав і не міг мати показники доходів докарантинного періоду.

У задоволенні позову просить відмовити.

Правова позиція третьої особи.

Аргументи третьої особи зазначені у поясненнях (вх.№26412/20). Просить у задоволені позову відмовити.

Зазначає, зокрема, щодо фінансових вимог Позивача.

Позивачка заявляє «реальні збитки» у наступних розмірах:

1) На доказування в суді незаконності демонтажу вивісок - 21 495,00 грн,- Питання скасування Наказу Департаменту містобудування ЛМР № 34 від 28.02.2018 року на демонтаж було предметом розгляду справи № 1340/5643/18 у Львівському окружному адміністративному суді, за результатами якого стягнуто з Департаменту містобудування ЛМР на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 704 грн.

2) Кошти, «витрачені» на отримання вивісок зі складу - 3 116 грн., до яких

Позивачка включила «Вартість» своїх 2 робочих днів - 2 866 грн., витрати на пальне - 250 грн.

Слід звернути увагу суду, що ОСОБА_1 не отримувала вивіски зі складу самостійно, це робив її представник, про що згадувалось вище, відтак витрати її робочого часу не можуть братися до уваги. Позивачка стверджує, що витратила 2 дні. що не відповідає дійсності.

Щодо витрат на пальне, то згідно сайту Міністерства фінансів України, ціна на бензин марки А 95 станом на 27.02.2020 складала 26,48 грн., а дизпаливо і газ ще дешевше. Позивачка стверджує, що з її офісу до складу 30 км, то у 2 сторони - це 60 км (а не 80, як Позивачка зазначає у позовній заяві). Середня витрата пального легкових авто складає 10 л на 100 км шляху, то__ на 60 км це відповідно 6 л., 6 л *26,48 грн. = 158,88 грн., а не 250, як зазначає Позивачка.

Однак, і на ці витрати до матеріалів справи не долучено жодних первинних

фінансових документів (наприклад: фіскальних чеків на оплату пального в АЗС), без яких реальний розмір витрат встановити неможливо.

3) кошти, витрачені на ремонт і монтаж вивісок - 3 200 грн.. Як уже зазначалось вище, при отриманні вивісок зі складу представник Позивачки не заявляв претензій до стану вивісок, на накладній зауважень не писав, Актів неналежного стану конструкцій з комірником не складав, після отримання конструкцій заяв з описом пошкоджень отриманих вивісок не подавав, технічну експертизу стану отриманих вивісок не ініціював. Тобто відсутні будь-як документи, які б свідчили про неналежний стан вивісок при їх отриманні представником Позивачки на складі.

Судові рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі №1340/5643/18 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувано наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 28.02.2018 № 34 «Про демонтаж самовільно встановлених вивісок» в частині пунктів 16, 17, 18.

В частині вимоги позивачки про зобов`язання Департаменту містобудування Львівської міської ради повернути на місце незаконно демонтовані вивіски, в позові відмовлено. Суд виходив з того, що, як вбачається з матеріалів справи, демонтаж вивіски здійснено КП «Адміністративно-технічне управління», відтак суд не знаходить підстав для зобов`язання відповідача (прим. - Департаменту містобудування Львівської міської ради) вчинити відповідні дії по їх поверненню. При цьому зазначено також, що позивачка не позбавлена права звернутися до суду з окремим позовом до КП «Адміністративно-технічне управління» про зобов`язання повернути демонтовані вивіски.

Обставини, встановлені судом

17.08.2018 Департаментом містобудування Львівської міської ради винесено Наказ № 34 «Про демонтаж самовільно встановлених вивісок», в пунктах 16, 17, 18 якого зазначено про необхідність демонтувати самовільно встановлені вивіски, розміщені за адресою м. Львів, вул. Рубчака, 5 та встановлено термін добровільного демонтажу - 14.02.2018. Згаданим вище рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі №1340/5643/18 наказ в цій частині скасовано.

22.01.2018 Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради складено вимогу № 23/Р-18-164 до приватного нотаріуса Барбуляк Х.М. у зв`язку з тим, що нею порушено вимоги ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме: самовільно встановлено спеціальну конструкцію зовнішньої реклами - рекламу на огорожі на м. Львів, вул. Рубчака, 5. Запропоновано в термін до 06.02.2018 усунути вказане порушення. Попереджено, що при невиконанні цієї вимоги буде скеровано подання в Головне управління Держпродспоживслужби у Львівській області про порушення законодавства про рекламу для накладення штрафу у розмірі 5-кратної вартості розповсюдженої реклами або у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а самовільно встановлені спеціальні конструкції зовнішньої реклами буде демонтовано. Зазначено, що встановлення рекламної конструкції можливе тільки після отримання дозволу.

30.01.2018 Департаментом містобудування Львівської міської ради складено вимогу № 23/Р-18-303 (а.с. 101) до приватного нотаріуса Барбуляк Х.М. у зв`язку з тим, що нею порушено вимоги «Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові» (рішення виконавчого комітету від 11.11.2016 № 1025), а саме - самовільно встановлено малу архітектурну форму (вивіску) на зовнішній поверхні будинку за адресою: м. Львів, вул. Рубчака, 5, у якої відсутній паспорт малої архітектурної форми (вивіски) та лист уповноваженого органу про відповідність. В зв`язку з цим позивачці запропоновано в термін до 14.02.2018 усунути вказане порушення - демонтувати малу архітектурну форму (вивіску) або розробити паспорт малої архітектурної форми (вивіски) та отримати лист про її відповідність в уповноваженого органу у зазначений термін. Попереджено, що в разі невиконання цієї вимоги, відповідно до п. 6.1.1 Порядку та на підставі наказу Департаменту містобудування вказана у вимозі конструкція вивіски буде демонтована примусово.

03.03.2018 за № 2410-08-2031 Комунальним підприємством «Адміністративно-технічне управління» Департаменту містобудування Львівської міської ради скеровано на адресу приватного нотаріуса Барбуляк Х.М. попередження, яким повідомлено, згідно наказу № 34 від 28.02.2018 Департаменту містобудування Львівської міської ради «Про демонтаж самовільно встановлених вивісок» та невиконання вимоги № 23/р-18-303 від 30.01.2018 за адресою м. Львів, Рубчака, 5 підлягає демонтажу у зв`язку з незаконним встановленням. Позивачці запропоновано добровільно демонтувати самовільно встановлену конструкцію до 16.03.2018, про що повідомити КП «Адміністративно-технічне управління» листом з долученням світлин місця після демонтажу. Попереджено, що у протилежному випадку демонтаж вивіски буде здійснений КП «Адміністративно-технічне управління» з 16.03.2018 у будь-який робочий день. При цьому на позивачку буде покладено обов`язок компенсації витрат по демонтажу, перевезенню та зберіганню конструкції. Повторне розміщення вивіски буде можливе лише на підставі погодженого проекту встановлення вивіски.

20.09.2018 позивачкою направлено на адресу виконавчого комітету Львівської міської ради за вих. № 325/01-16 скаргу на дії Департаменту, в якій зазначено, що будь-які вимоги про демонтаж вивісок, які розміщені відповідно до вимог чинного законодавства є перешкоджанням у здійсненні нотаріусами професійної діяльності і прямим порушенням законодавства України, у тому числі ст. 8-1 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої держава гарантує і забезпечує рівні умови доступу громадянам до зайняття нотаріальною діяльністю та рівні можливості нотаріусам в організації та здійсненні ними нотаріальної діяльності.

У рішені Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі №1340/5643/18, зазначено, що приватний нотаріус є уповноваженою державою фізичною самозайнятою особою, яка не має і не може мати статусу фізичної особи-підприємця, і на якого не може поширюватися дія Закону України «Про рекламу» та Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 11.11.2016 № 1025. Суд виходив з такого.

Відповідно до частини 1 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

У відповідності до ч. 4 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може займатися підприємницькою, адвокатською діяльністю, бути засновником адвокатських об`єднань, перебувати на державній службі або службі в органах місцевого самоврядування, у штаті інших юридичних осіб, а також виконувати іншу оплачувану роботу, крім викладацької, наукової і творчої діяльності».

Норми права та мотиви суду.

Стаття 11 ЦК України встановлює, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків чи відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками (шкодою); вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При встановленні такого елементу складу цивільного правопорушення як збитки (шкода), дослідженню підлягає їх склад та розмір.

Відповідно до ст.22 ГПК України Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

до предмета доказування на підставі норм статті 22 Цивільного кодексу України входять обставини можливості реального одержання доходів саме особи, право якої порушене (тобто, позивачем).

Згідно з ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

1. Щодо стягнення реальних збитків у розмірі 27 811,00 грн, що складаються з доказування в суді незаконності демонтажу вивісок 21 495,00 грн; коштів, витрачених на отримання вивісок зі складу - 3 116,00 грн; коштів, витрачених на ремонт та монтаж вивісок - 3200,00 грн.

За висновками Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

Доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачу цих збитків і їх розмір, порядок нарахування, склад позивачем не надано. Відтак у стягненні грошових коштів у сумі 21 495,00 грн., що складаються з доказування в суді незаконності демонтажу вивісок слід відмовити.

Також слід відмовити у стягненні коштів, витрачених на отримання вивісок зі складу в розмірі 3 116,00грн., оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів витрачання цих коштів (платіжних документів, чеків, інших розрахункових документів). В цьому аспекті суд приймає доводи відповідача (вх.№28418/20 від 30.09.20р.), що позивачем не долучено первинних документів, які б свідчили про реальний кошторис зроблених ним витрат, а також доказів щодо отримання демонтованих вивісок у неналежному стані.

Крім цього, суд зазначає таке.

Як зазначено вище, причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Позивачем не доведено, що завдана шкода за ремонт, монтаж та отримання вивісок виникла внаслідок поведінки відповідача Департаменту містобудування Львівської міської ради, оскільки такі дії вчинялися безпосередньо третьою особою у справі - КП «Адміністративно технічне управління». Як слідує з наданих суду доказів та матеріалів справи, КП «Адміністративно технічне управління» вчиняло дії щодо демонтажу вивісок, їх доставку до місця зберігання, зберігання до моменту видачі позивачу.

Відтак суд доходить висновку, що незважаючи на наданий позивачем рахунок-фактура №ТТ/1903 від 19 березня 2020 року ПП «Твій театр» на суму 3 200,00грн. за ремонт та монтаж зовнішньої світлової вивіски з надписом «Нотаріус» та копія платіжного доручення №256 від 22 травня 2020 року на суму 3 200,00грн. про оплату цього рахунку про відмову у відшкодуванні цих збитків з відповідача у зв`язку з відсутністю причинно наслідкових дій.

При цьому слід зазначити, що позивачем не конкретизовано, не індивідуалізовано стан вивіски до демонтажу та після, при отриманні вивісок документів про їх стан, факт пошкодження не зафіксовано, актів чи інших документів не складено, відміток при отриманні вивісок про їх ушкодження не зроблено.

2. Щодо вимоги позивача про стягнення на підставі ст.1212 ЦК України 28 866,00 грн. коштів за незаконне утримання чужого майна.

До предмета доказування на підставі норм ст. 1214 Цивільного кодексу України входять обставини одержання або можливості одержання доходу саме особою, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави (тобто, відповідачами у даній справі).

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Частиною 1 ст.1214 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі N 918/47/18, від 01.04.2019 у справі N 904/2444/18.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

Позивачем при визначені суми коштів, що підлягають стягненню за незаконне утримання чужого майна на підставі ст.1212 ЦК України у розмірі 28 866,00грн. враховано вартість зберігання вивісок за кожний день, що зазначений третьою особою у листі від 27.09.2018 року №2410-109582, а саме 17 грн. за 1 (один) день за конструкцію. Таке нарахування використовується КП «Адміністративно-технічне управління» при зберіганні демонтованих конструкцій відповідно до наказу №34 від 28.02.2018 року, що зазначалося у листі - вимозі на суму 4 123, 32 грн. від 27.09.2018 року №2410-109582, адресованого позивачу, про необхідність сплати. Про те зазначені кошти позивачем сплачені не були, що підтверджено у судовому засіданні.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі 1340/5643/18 зазначено, що «вимоги позивачки в частині зобов`язання Департаменту містобудування Львівської міської ради повернути на місце незаконно демонтовані вивіски, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, демонтаж вивіски здійснено КП «Адміністративно-технічне управління», відтак суд не знаходить підстав для зобов`язання відповідача (прим. - Департаменту містобудування Львівської міської ради) вчинити відповідні дії по їх поверненню». У згаданому рішенні, яким відмовлено позивачці у задоволенні вимоги до відповідача - Департаменту містобудування Львівської міської ради - повернути на місце незаконно демонтовані вивіски зазначено також, що позивачка не позбавлена права звернутися до суду з окремим позовом до КП «Адміністративно-технічне управління» про зобов`язання повернути демонтовані вивіски.

Наявні у справі №914/1588/20 докази також свідчать про те, що демонтовані вивіски знаходилися на зберіганні у третьої особи - КП «Адміністративно-технічне управління».

Так, дослідивши наявну у зазначеному вище листі вимозі, що підписана в.о. директора КП «Адміністративно-технічне управління» (третя особа у справі), адресована позивачу, інформацію суд зазначає таке. У листі міститься посилання на нормативні акти, зокрема Правила розміщення реклами у м. Львові, затвердженні рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №569 від 21.05.2010р., згідно з якими саме КП «Адміністративно-технічне управління» здійснює демонтаж самовільно встановлених вивісок, нараховує плату за зберігання вивісок, зберігає їх. Наявна у справі заява представника позивача на отримання демонтованих вивісок від 27.02.2020р. містить інформацію про їх отримання саме на складі третьої особи - КП «Адміністративно-технічне управління».

Саме третя особа зазначила банківські реквізити, куди необхідно перерахувати кошти, а також зазначила про те, що у випадку відмови від добровільної сплати зазначених витрат, - КП «Адміністративно-технічне управління» змушене буде звертатися до суду про їх примусове стягнення.

Суд доходить висновку, що позивач на час розгляду справи не довів належними та допустимими доказами факт безпідставного збагачення за його рахунок саме відповідачем Департаментом містобудування, факт отримання доходів набувачем майна з часу коли він дізнався чи міг дізнатися про володіння майном, а відтак стягнення зазначених коштів є безпідставним.

Для деліктних відносин є характерним застосування презумпції вини заподіювача шкоди, проте усі інші умови застосування такого виду цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню у повному обсязі позивачем, який наполягає на наявності підстав для задоволення такого позову.

Аналогічні правові висновки зробила Велика палата ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (п.81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду від 2.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п.41).

3. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 637 685,00грн.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Цивільним законодавство охороняється ділова репутація осіб Згідно зі ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Як зазначено у п.4 постанови Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позивач зазначає, в обгрунтування стягнення цієї суми, що «порушення моєї діяльності, втручання в діяльність, як незаконне позбавлення права на працю і вимагаю стягнення коштів за кожен день порушення мого права на здійснення нотаріальної діяльності».

Розрахунок стягнутої суми здійснюється позивачем виходячи з такого. Згідно з даними декларації про доходи у 2017 році позивач, як самозайнята особа, отримала плати від нотаріальної діяльності у розмірі 35 5415,00 грн., а це в середньому за робочий день 1433,00 гривні (розрахунок за формулою;355415,00 грн: 248 робочих днів (365 календарних днів -105 вихідних днів - 17 днів свята). З моменту незаконного демонтажу(10.08.2018 р.) до повернення вивісок на своє місце (25.05.2020 р.) пройшло 446 робочих днів. «Усі ці дні позивач, на її думку, щоразу терпіла шкоду у діловій репутації, щоразу оправдовувалась, щоразу дратувалась, коли заходила до офісу у якому здійснюється моя нотаріальна діяльність, кожний день без вивісок був втручанням органів місцевого самоврядування у нотаріальну діяльність, порушенням гарантії»(як зазначено в позові).

Суд, дослідивши наявні у справі докази, що надані сторонами, дійшов висновку, що стягнення моральної шкоди з розрахунку визначення можливого розміру заробітної плати за один робочий день виходячи із суми можливого заробітку за 2018, 2019, 2020 роки, оскільки доказів подання декларації за 2018, 2019, 2020 роки позивачем не надано, є необгрунтованим. Такий розрахунок грунтується на припущеннях. При цьому річний дохід позивача за 2018, 2019 та 2020 роки може бути різним і не співпадати з доходами за 2017рік, сума доходів за рік якого визначена базовою..

Суд вважає, що стягнення моральної шкоди є правомірним, оскільки внаслідок демонтування вивісок за результатами виконання незаконного наказу відповідача, що скасований згадам вище рішенням суду, ділова репутація позивача зазнала шкоди. Однак розрахунок його розміру слід здійснювати виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за 2018, 2019 та 2020 роки з врахуванням зазначеного позивачем періоду стягнення за кожен місяць.

Законом України « Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 22,41 гривні (ст.8).

Відтак розмір моральної шкоди за період з 10.08.18р. по 31.12.2018 року становить 17 412,47 грн.

Законом України « Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 25,13 гривні.

Отже, моральна шкода за 2019 рік становить 50 076,00грн.

Законом України « Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, у погодинному розмірі: з 1 січня - 28,31 гривні (ст.8).

Отже, моральна шкода з 01.01.20р. по 25.05.20р. становить 22 827,83грн.

Разом - 90 316,30грн.

Таким чином, стягненню підлягає моральна шкода у розмірі 90 316,30 грн.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене вище, суд доходить висновку про задоволення моральної шкоди у розмірі 90 316,30грн., а у решті вимог слід відмовити.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду судовий збір не сплачував.

Відповідно до ч.2 ст.129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Отже, суд доходить висновку, що з Департаменту містобудування Львівської міської ради в дохід державного бюджету слід стягнути 1 354, 74 грн. судового збору.

Керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 76 - 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту містобудування Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл.Ринок, 1, ) на користь приватного нотаріуса Барбуляк Христини Миколаївни (79026, м. Львів, вул. Рубчака, 5, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 90 316, 30 грн. моральної шкоди.

3. У задоволенні решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Департаменту містобудування Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл.Ринок, 1, ) в дохід державного бюджету 1 354, 74 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Інформацію у справі, яка розглядається можна отримати за такою веб-адресою - http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015/, а також у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 23.12.2020р

Суддя С.М. Коссак