ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2020 р.м. Одеса Справа № 916/2619/20

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Кравець В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Коцар О.С. на підставі довіреності;

Від відповідача: Стапінський В.О. за довіреністю;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства ВФ Україна до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях про тлумачення змісту правочину,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство ВФ Україна (далі по тексту ПрАТ ВФ Україна) звернулось до господарського суду із позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (далі по тексту - Фонд державного майна України) про тлумачення змісту договору оренди майна від 26.10.2011р., а саме:

- тлумачити умови п. п. 4.2., 5.4., 5.6., 5.12. договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору №85) від 26 жовтня 2011р., укладеного між ПрАТ „ВФ Україна та Фондом державного майна України таким чином, що згідно з договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору №85) від 26 жовтня 2011р., обов`язок Орендаря забезпечувати збереження орендованого майна, запобігання його пошкодження та псування, тримання майна в порядку передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням його нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки, дотримання правил експлуатації інженерних мереж, пожежної безпеки та санітарії в приміщеннях згідно із законодавством, розповсюджується лише на орендоване нерухоме майно, а саме: ділянку даху дев`ятиповерхової будівлі гуртожитку №2 ОНАХТ, загальною площею 25.00 кв.м, що розміщена за адресою: м.Одеса, пров. Шампанський. 2.

- що складення протоколу проведення досліджень електромагнітного поля, інших неорендованих Позивачем приміщень, невідомим обладнанням, не є порушенням п. 5.12. договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору №85) від 26 жовтня 2011р.

- тлумачити умови п.п. 2.1., 10.4. договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору №85) від 26 жовтня 2011р., таким чином, що за відсутності порушень зобов`язань за цим договором з боку Орендаря, в тому числі відсутності повідомлень про необхідність орендованого майна для потреб власника, попереджень чи приписів, прострочень із сплати орендних платежів, відсутності підписаного акту приймання-передачі (повернення) майна, орендні правовідносини за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору №85) від 26 жовтня 2011р. вважаються чинними та продовженими на той самий строк та на тих самих умовах.

- тлумачити умови п. 7.2. договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору №85) від 26 жовтня 2011р., таким чином, що непродовження строку цього договору на підставі протоколу проведення досліджень електромагнітного поля, інших неорендованих Позивачем приміщень невстановленим обладнанням, є порушенням Відповідачем зобов`язань, передбачених п. 7.2., 10.4. договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (обліковий номер договору №85) від 26 жовтня 2011р.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ПрАТ ВФ Україна посилається на наявність передбачених законом підстав для тлумачення змісту правочину, оскільки позивач та відповідач мають різне уявлення щодо умов договору, а саме умов, якими врегульовано порядок та підстави припинення дії договору оренди.

Фонд державного майна України повністю заперечував проти задоволення заявлених ПрАТ ВФ Україна позовних вимог, посилаючись на намагання позивача змінити умови договору та підстави для його продовження на той самий строк та на тих самих умовах.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

26.10.2011р. між Фондом державного майна України (Орендодавець) та ПрАТ МТС України (Орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до умов п. п. 1.1., 1.2. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: ділянку даху дев`ятиповерхової будівлі гуртожитку №2 ОНАХТ загальною площею 25,00 кв.м., що розміщена за адресою: м. Одеса, пров. Шампанський, 2, та перебуває на балансі Одеської національної академії харчових технологій (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що була проведена ПП АРКАДА ЮГ станом на 02.06.2011р. і становить 30 299,00 грн. Майно передається в оренду з метою: розміщення обладнання зв`язку.

Відповідно до п. п. 2.1., 2.5. договору оренди від 26.10.2011р. Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передавання майна. Орендоване нерухоме майно залишається на балансі балансоутримувача із зазначенням того, що цей об`єкт є орендованим.

Умовами п. 4.2. договору оренди від 26.10.2011р. відновлення орендованого майна здійснюється орендарем відповідно до пунктів 5.4, 5.6. цього договору.

Згідно п. п. 5.4., 5.6, 5.10, 5.12 договору оренди від 26.10.2011р. Орендар зобов`язується забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки; своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний та інші види ремонтів орендованого майна. Ця умова договору не розглядається як дозвіл (згода) на здійснення поліпшень орендованого майна (створення нової речі) за власний рахунок і не тягне за собою зобов`язання Орендодавця щодо компенсації вартості поліпшень (необхідних витрат). У разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини Орендаря. Нести відповідальність за дотримання правил експлуатації інженерних мереж, пожежної безпеки і санітарії в приміщеннях згідно із законодавством.

Відповідно до п. 7.2 договору оренди від 26.10.2011р. Орендодавець та Балансоутримувач зобов`язуються не вчиняти дій, які б перешкоджали Орендарю користуватися орендованим майном на умовах цього договору.

Відповідно до п. п. 10.1., 10.2., 10.4., 10.6., 10.9., 10.10. договору оренди від 26.10.2011р. цей договір укладено строком на один рік та діє з моменту його підписання. Зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, можуть укладатися у вигляді договору про внесення змін, або у вигляді листів. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання Орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих Орендодавцю у встановлений законодавством термін. Чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; у разі ліквідації Орендаря; банкрутства орендаря; в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України. У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем балансоутримувачу. У разі, якщо Орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання Орендарем та Орендодавцем акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на Орендодавця.

26.10.2011р. між Фондом державного майна України та ПрАТ МТС України було складено акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Одеської національної академії харчових технологій до договору оренди від 26.10.2011р., згідно якого ПрАТ МТС України було передано у користування ділянку даху дев`ятиповерхової будівлі гуртожитку №2 ОНАХТ загальною площею 25,00 кв.м., що розміщена за адресою: м. Одеса, пров. Шампанський, 2.

Шляхом укладення додаткових угод від 21.09.2012р., 20.09.2013р., 22.12.2014р., 03.11.2015р., 25.10.2016р., 22.05.2017р., 03.11.2017р., 12.06.2019р., 12.06.2019р., 22.12.2014р. до договору оренди від 26.10.2011р. Фондом державного майна України та ПрАТ МТС України було внесено зміни до договору, в тому числі, шляхом зміни найменування Орендаря за договором на ПрАТ ВФ Україна.

26.09.2019р. КП „Центр екологічних проблем та ініціатив було складено протокол проведення досліджень електромагнітного поля №26/1, з якого вбачається, що щільність потоку енергії у квартирі 38 за адресою: м. Одеса, Шампанський провулок, 2/1, перевищує гранично допустимі рівні.

Листом №11-06-01147 від 15.10.2019р. Фондом державного майна України було повідомлено позивача про закінчення 26.10.2019р. строку дії договору оренди від 26.10.2011р. та відсутність у відповідача наміру продовжувати строк його дії у зв`язку із неодноразовим зверненням мешканців сусідніх будинків із повідомленнями про перевищення гранично допустимих рівнів електромагнітного поля.

Листом №11-06-01724 від 25.11.2019р. Фондом державного майна України було повідомлено позивача про необхідність повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

30.08.2020р. мешканці будинку за адресою: м. Одеса, Шампанський провулок, 2/1, звернулись до Фонду державного майна України із проханням вжити заходів щодо розірвання договору із ПрАТ ВФ Україна, посилаючись на перевищення гранично допустимих рівнів потоку енергії, на підтвердження чого відповідачу було надано протокол проведення досліджень електромагнітного поля №05/08 від 05.08.2020р., складений КП „Центр екологічних проблем та ініціатив.

07.09.2020р. державною установою „Одеський обласний центр Міністерства охорони здоров`я було складено протокол №89/45 проведення дослідження електромагнітного поля на території гуртожитку Одеської національної академії харчових технологій, з якого вбачається, що щільність потоку не перевищує гранично допустимі рівні.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.10.2020р. по справі №916/2197/20 позовні вимоги Фонду державного майна України до ПрАТ ВФ Україна було задоволено, зобов`язано ПрАТ ВФ Україна повернути балансоутримувачу державне нерухоме майно, а саме: ділянку даху дев`ятиповерхової будівлі гуртожитку №2, інв. № 10331019, площею 25.00 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Шампанський, 2, шляхом підписання акта приймання-передачі (повернення).

У поданій до господарського суду позовній заяві ПрАТ ВФ Україна було наголошено про наявність підстав для тлумачення змісту договору оренди, оскільки між сторонами існує спір щодо підстав для припинення дії договору за ініціативою Фонду державного майна України та відмовою останнього від продовження його дії, що є порушенням прав позивача на переважене укладення договору на новий строк.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Виходячи зі змісту положень ст.ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Тлумачення умов договору, в силу приписів ст. 637 ЦК України, здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховним Судом у постанові від 09.07.2020р. по справі №922/404/19 наголошено, що підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Крім того, у постанові від 29.04.2020р. по справі № 916/2482/18 Верховний Суд дійшов висновку, що у ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК визначено загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються у трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також із намірами сторін, які вони виявляли при вчиненні правочину, а також із чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (якщо перші два не дали результатів) є врахування: а) мети правочину, б) змісту попередніх переговорів, в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою), г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення. У розумінні наведених положень закону тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення суперечностей та прогалин у трактуванні його положень.

Предметом заявлених ПрАТ ВФ Україна позовних вимог до Фонду державного майна України є позовні вимоги про тлумачення змісту договору оренди від 26.10.2011р., у зв`язку з наявністю між сторонами різного розуміння умов договору в частині забезпечення збереження орендованого майна; порушенням відповідачем умов договору у зв`язку з складенням протоколу проведення досліджень електромагнітного поля приміщень, які не перебувають в оренді позивача, та відмовою від продовження строку дії договору з наведених мотивів; підстав та порядку продовження строку дії договору оренди.

За результатами надання правової оцінки умовам договору оренди від 26.10.2011р., вимога про тлумачення яких була заявлена ПрАТ ВФ Україна, господарський суд дійшов висновку, що вказані положення договору не містять невизначених або незрозумілих понять, які можуть перешкоджати сторонами виконувати договір оренди від 26.10.2011р. При цьому, враховуючи наведені по тексту рішення вище підстави для тлумачення змісту правочину, господарський суд зауважує, що викладені позивачем у прохальній частині формулювання заявлених позовних вимог фактично мають на меті встановити Фонду державного майна України заборону розривати договір з підстав перевищення гранично допустимих рівнів електромагнітного поля у приміщеннях, які не орендуються позивачем.

З огляду на вищенаведене, господарський суд доходить висновку, що ПрАТ ВФ Україна було заявлено вимогу про тлумачення змісту правочину з метою врегулювання між сторонами спору, який виник у зв`язку з відмовою Фонду державного майна України продовжувати строк дії договору та, як було встановлено судом, у зв`язку із зверненням Фонду до суду із вимогою про повернення орендованого майна.

Враховуючи можливість задоволення судом позову про тлумачення змісту правочину до початку виконання його умов, господарський суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для тлумачення умов договору від 26.10.2011р. після його фактичного виконання сторонами. Господарський суд зазначає, що незгода ПрАТ ВФ Україна із відмовою Фонду державного майна України у продовженні строку дії договору оренди може бути підставою для вирішення вказаного питання в судовому порядку із застосуванням способів захисту порушених прав, які застосовуються у договірних правовідносинах. Проте, на даному етапі заявлені ПрАТ ВФ Україна позовні вимоги по суті спрямовані на внесення змін до договору, а також на встановлення судом юридичних фактів.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи відсутність у договорі від 26.10.2011р. невизначених або незрозумілих понять, які можуть бети перешкодою для його виконання сторонами, приймаючи до уваги намагання ПрАТ ВФ Україна внести зміни до договору шляхом встановлення підстав для його припинення за ініціативою відповідача, що в тім не узгоджується із положеннями чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених ПрАТ ВФ Україна до Фонду державного майна України позовних вимог про тлумачення змісту правочину.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності відмови у задоволенні заявлених приватним акціонерним товариством ВФ Україна до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях позовних вимог про тлумачення змісту договору оренди майна від 26.10.2011р.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 24 грудня 2020 р.

Суддя С.П. Желєзна