ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
29 грудня 2020 року Справа № 903/827/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни
та за відсутності представників сторін, у зв`язку з їх неявкою в судове засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , м. Володимир-Волинський
про стягнення 21 811,67 грн.

Встановив: 06 листопада 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до господарського суду з позовом від 05.11.2020р. до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 21 811,67 грн. у відшкодування заподіяної шкоди в порядку регресу в розмірі фактично понесених витрат (виплаченого страхового відшкодування).
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 11.11.2020р. (з підстав, визначених у зазначеному процесуальному документі) відповідну позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення встановлених при поданні позовних матеріалів недоліків.
Із заявою від 17.11.2020р. про усунення недоліків позову, поданою у встановлений судом строк, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Волинської області 17 листопада 2020 року, долучивши при цьому до матеріалів заяви відповідні підтверджуючі документи.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.11.2020р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 14.12.2020р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали, явку уповноважених представників сторін в судове засідання визначено на їх розсуд.
25 листопада 2020 року на адресу господарського суду від представника позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України Якимової Анжеліки Сергіївни надійшло клопотання в якому заявник просила суд забезпечити її участь в судовому засіданні 14.12.2020р. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
Ухвалою суду від 30.11.2020р. відповідне клопотання було задоволено.
07.12.2020р. відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області було зареєстровано відзив відповідача на позовну заяву від 03.12.2020р. вих.№1546А з обгрунтовуючими відзив документами, в котрому відповідач позов заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також просив суд розглядати справу за відсутності свого уповноваженого представника за наявними в матеріалах справи документами.
При цьому відповідач засвідчив, що позивач безпідставно стверджує, що водій ОСОБА_1 на час скоєння ДТП керував автомобілем КРАЗ-260, військовий номер НОМЕР_2 в силу виконання службових обов`язків перед Військовою частиною НОМЕР_1 .
Посилаючись на положення ст.ст. 11, 1166, 1172, 1187, 1191 ЦК України, пп.38.2.1 п. 38.2. ст. 38 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідач повідомив, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 19.11.2018р., що стверджується наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.11.2018р. №259, відповідним записом у військовому квитку військовослужбовця, довідкою Військової частини НОМЕР_1 форми 5 від 03.12.2020р. №3228 та особистим пояснення військовослужбовця.
Станом на 12.07.2017р., тобто на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем не перебував.
Крім того, Військова частина НОМЕР_1 не володіє і ніколи не володіла автомобілем КРАЗ-260, військовий номер НОМЕР_2 .
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про дорожньо-транспортну пригоду №174423 автомобіль КРАЗ-260, військовий номер НОМЕР_2 належить (або належав на момент вчинення ДТП) Військовій частині НОМЕР_3 -польова пошта. Місцезнаходження власника: Україна, м. Полтава.
Відтак, пред`явлені до Військової частини НОМЕР_1 позовні вимоги, на думку відповідача, є безпідставними.
За наслідками першого судового засідання, проведеного судом (згідно ухвали від 30.11.2020р.) за участю представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON, судом було постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 29.12.2020р. на 10:30год.
При цьому судом було постановлено ухвалу від 14.12.2020р. про повідомлення відповідача- Військову частину НОМЕР_1 про відкладення розгляду справи в судовому засіданні на 29.12.2020 р. на 10:30 год., згідно протокольної ухвали, постановленої судом за результатами проведеного 14.12.2020р. судового засідання.
25 грудня 2020 року на систему господарського суду "Електронний суд" від представника позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України Якимової Анжеліки Сергіївни надійшла заява від 25.12.2020р. (вх.№01-57/8053/20 від 28.12.2020р.) в якій заявник просила суд забезпечити її участь в судовому засіданні 29.12.2020р. о 10:30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
Аналогічна заява надійшла до суду також і поштовим зв`язком 28 грудня 2020 року (згідно штемпеля поштового відправлення на конверті, відправлення здійснене 24.12.2020р.).
Визначена заява була розглянута в судовому засіданні 29.12.2020р. та відхилена судом, про що постановлено протокольну ухвалу від 29.12.2020р.
Відхиляючи заяву представника позивача суд виходив з того, що згідно відомостей, що містяться в табелі обліку робочого часу програмного комплексу "Діловодство спеціалізованого суду", суддя Войціховський В.А. на момент надходження вказаної заяви на систему господарського суду "Електронний суд" - 25.12.2020р. (вихідний день), та на день реєстрації останньої судом 28.12.2020р. перебував у відпустці.
При цьому, судом було взято до уваги, що вказана заява була подана до суду представником позивача з порушенням встановлених ГПК України процесуальних строків.
Так, згідно з положеннями частини першої статті 197 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Відповідно до частини другої статті 197 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
З поданої до суду заяви, зареєстрованої судом 28.12.2020р., вбачається, що заявником відповідно до ст.197 Господарського процесуального кодексу України не було дотримано строк подання клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Також, як встановлено судом, зазначену заяву позивачем, всупереч ст. 197 ГПК України, не було направлено іншим учасникам справи (в даному випадку, відповідачу).
Про день та час розгляду справи судом, а саме о 10:30 год. 29 грудня 2020 року, представнику позивача-Якимовій А.С. було відомо з моменту постановлення судом в судовому засіданні 14.12.2020р. ухвали про відкладення розгляду справи, що відображено також у протоколі судового засідання від 14.12.2020р.
Водночас, судом було враховано і ту обставину, що відповідно до ч.5 ст.197 ГПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Поруч з цим, 25 грудня 2020 року на систему господарського суду "Електронний суд" від представника позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_2 надійшла заява від 25.12.2020р. (вх.№01-57/8053/20 від 28.12.2020р.) в котрій заявник, посилаючись на положення ст. ст. 50, 84 ГПК України, просила суд залучити до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-Військову частину НОМЕР_4 та зобов`язати останню надати наказ про зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 , наказ про призначення на посаду водія ОСОБА_1 та закріплення за останнім транспортного засобу КРАЗ 260, д.н.з. НОМЕР_2 .
Визначена заява була розглянута в судовому засіданні 29.12.2020р. та відхилена судом, про що було постановлено відповідну протокольну ухвалу від 29.12.2020р.
Відхиляючи вказану заяву, яка містила клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-Військову частину НОМЕР_4 та зобов`язання останньої надати наказ про зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 , наказ про призначення на посаду водія ОСОБА_1 та закріплення за останнім транспортного засобу КРАЗ 260, д.н.з. НОМЕР_2 , суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Частинами 3, 4 ст. 50 ГПК України визначено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Відтак, судом було засвідчено, що вказана заява була подана заявником з порушенням строків, встановлених ч. 1 ст. 50 ГПК України, тобто після початку першого судового засідання, яке відбулось 14.12.2020р., а також без клопотання про поновлення строку для подання відповідної заяви.
Крім того, заявником в клопотанні, всупереч вимогам ст. 50 ГПК України жодним чином не обґрунтовано підстав залучення Військової частини НОМЕР_4 до участі у справі в якості третьої особи та наявність у неї юридичного інтересу у даній справі, не вказано яким чином рішення у даній справі в майбутньому може вплинути на права чи обов`язки Військової частини НОМЕР_4 щодо однієї із сторін, а також яким чином у зв`язку з прийняттям судового рішення у даній справі її може бути наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки у майбутньому, як і не зазначено на чиїй стороні Військову частину НОМЕР_4 слід залучити до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Також в аспекті розгляду відповідного клопотання судом було взято до уваги положення ст. 51 ГПК України, частиною 1 котрої визначено, що якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява, а також звернуто увагу на невиконання позивачем вимог зазначеної статті, зокрема, в частині повідомлення (сповіщення) Моторним (транспортним) страховим бюро України Військової частини НОМЕР_4 про перебування на розгляді в Господарському суді Волинської області відповідної справи та намір позивача звернутись до суду із заявою про залучення Військової частини НОМЕР_4 до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Відхиляючи клопотання позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_4 надати наказ про зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 , наказ про призначення на посаду водія ОСОБА_1 та закріплення за останнім транспортного засобу КРАЗ 260, д.н.з. НОМЕР_2 , суд виходив, зокрема, з того, що відповідно до положень ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
Частинами 2, 4 статті 80 ГПК України унормовано, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Однак, судом було засвідчено на тому, що клопотання позивача про витребування доказів було подане до суду після подання позовної заяви та без зазначення причини, з яких доказ не міг бути поданий разом з позовною заявою, а також вказана заява позивача не містить обставин, які може підтвердити цей доказ, або аргументів, які він може спростувати.
У визначений судом день та час сторони уповноважених представників сторін в засідання суду не направили, хоча належним чином були повідомлені про місце, дату та час судового розгляду справи по суті.
Відповідно до п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Водночас суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку.
В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.
Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".
Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, беручи до уваги те, що сторони належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду даної справи по суті, їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалась, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні розглянути справу по суті, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений позивачем до відповідача позов безпідставний та не підлягає до задоволення.
Викладена позиція суду пов`язана з наступними обставинами:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2017 року по вул. Монастирська м. Старобільськ Луганської області відбулася дорожньо-транспортної пригода за участю транспортного засобу "КРАЗ 260", державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , транспортного засобу "ВАЗ 2108", державний номерний знак НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу "ВАЗ 1118", державний номерний знак НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_4 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби "ВАЗ 2108", державний номерний знак НОМЕР_5 та "ВАЗ 1118", державний номерний знак НОМЕР_6 отримали механічні пошкодження, а власникам вказаних транспортних засобів було завдано матеріального збитку.
Згідно довідки Старобільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Луганській області №174423 від 12.07.2017р. вбачається, що станом на 12.07.2017р. ОСОБА_1 має посвідчення водія серії НОМЕР_7 категорії А, А1, В1, В, С1, С, а транспортний засіб "КРАЗ 260", державний номерний знак НОМЕР_2 належить ВЧ НОМЕР_3 .
Згідно із постановою Старобільського районного суду Луганської області від 10.08.2017р. у справі №431/3171/17, вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм транспортного засобу "КРАЗ 260", державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , вимог п.2.9а Правил дорожнього руху України.
З вказаної постанови вбачається, що дії порушника ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КУпАП, як керування транспортним засобом особою в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, на дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
14.08.2017р. власник пошкодженого транспортного засобу "ВАЗ 2108", державний номерний знак НОМЕР_5 ОСОБА_3 звернувся до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та із заявою про страхове відшкодування на підставі п.41.1. ст. 41 Закону України "Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Згідно із звітом автотоварознавчого дослідження №025/17 від 11.09.2017р. транспортного засобу "ВАЗ 2108", державний номерний знак НОМЕР_5 , вартість матеріального збитку, завданого власнику вищевказаного транспортного засобу становить 25 274,00 грн.
На підставі наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України від 26.02.2020р. №2377 ОСОБА_3 виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 21 811,67 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1293788 від 26.02.2020.
Позивач в даному випадку звернувся до відповідача як роботодавця винної у ДТП особи із позовом про відшкодування шкоди у порядку регресу у сумі 21 811,67 грн. фактично понесених витрат (виплаченого страхового відшкодування).
В аспекті викладеного суд засвідчує, що при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст.55 Конституції України).
Відповідно до п. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Положеннями ст.22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Згідно із ст.4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.
Відповідно до п.35.1 ст.35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Положеннями пп. а) п.41.1. ст.41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
У п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регламентовано, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Відповідно до абз.2 п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із ст.29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Враховуючи положення вищезазначених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Моторне (транспортне) страхове бюро України, в контексті правовідносин, які склались в даній справі, наділене правом подати регресний позов до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У даному випадку відповідальність винного у ДТП водія транспортного засобу "КРАЗ 260", державний номерний знак НОМЕР_2 не була застрахована, тому потерпілий звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України, і останнє виплатило йому страхове відшкодування, набувши, відповідно, право вимоги до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.
Згідно зі ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
За загальними правилом, закріпленим у ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
Згідно з нормою ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Так, приписами частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, - таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Наведені висновки узгоджуються з приписами ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України.
Заявляючи позовні вимоги до відповідача позивач стверджує, що винний у ДТП водій транспортного засобу "КРАЗ 260", державний номерний знак НОМЕР_2 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди був працівником Військової частини НОМЕР_1 .
Так, у вступній частині вироку Старобільського районного суду Луганської області від 21.10.2019р. у справі ЄУН 431/5292/19 зазначено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .
Однак, у мотивувальній частині вироку засвідчено на тому, що ОСОБА_1 наказом командира Військової частини НОМЕР_4 від 27.09.2016р. №275 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_4 , призначений на посаду водія господарчого відділення, взводу матеріального забезпечення, з 27.09.2016р. поставлений на всі види забезпечення.
Поруч з цим згідно із наданої відповідачем копії Витягу із Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №259 від 19.11.2018р. судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 19.11.2018р. Вказана обставина також стверджується і відповідним записом у військовому квитку військовослужбовця, довідкою Військової частини НОМЕР_1 форми 5 від 03.12.2020р. №3228 та особистим поясненням військовослужбовця ОСОБА_1 .
Відтак, з наданих сторонами у матеріали справи доказів вбачається, що станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди - 12.07.2017р., водій транспортного засобу "КРАЗ 260", державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , не був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 .
Крім того, Військова частина НОМЕР_1 у відзиві засвідчила, що не володіє і ніколи не володіла автомобілем КРАЗ-260, військовий номер НОМЕР_2 .
З наявної в матеріалах справи довідки Старобільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Луганській області №174423 від 12.07.2017р. вбачається, що станом на 12.07.2017р. транспортний засіб "КРАЗ 260", державний номерний знак НОМЕР_2 належав ВЧ НОМЕР_3 .
Доказів на підтвердження того, що на момент ДТП транспортний засіб КРАЗ-260, військовий номер НОМЕР_2 належав на праві власності Військовій частині НОМЕР_1 позивачем суду не надано.
Відтак, будь-яких доказів на підтвердження того, що станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, водій транспортного засобу КРАЗ-260, військовий номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 чи вказаний транспортний засіб належав відповідачу на праві власності, до матеріалів справи не надано.
За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Водночас, у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Позивачем не підтверджено належними та достатніми доказами наявності у відповідача правових підстав для відшкодування позивачу виплаченої останнім суми страхового відшкодування на підставі приписів ст.1172 Цивільного кодексу України.
Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Враховуючи встановлені вище судом обставини, а також те, що згідно із наявних у матеріалах справи доказів станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 12.07.2017р., водій транспортного засобу КРАЗ-260, військовий номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , не був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 та зазначений транспортний засіб не належав відповідачу на праві власності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 21 811,67 грн.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 21 811,67 грн.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Відтак, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору відмову в задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав, впливу не мають.
Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відповідності до п. 2 ч. 4 ст.129 ГПК України судовий збір та інші судові витрати в разі відмови в позові покладаються на позивача.
Враховуючи прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід залишити за Моторним (транспортним) страховим бюро України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення
складено 29.12.2020р.

Суддя В. А. Войціховський