РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.12.2020Справа № 910/15764/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво»

про стягнення 6811,24 грн,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» про стягнення 6811,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем порушено умови укладеного між сторонами Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг Орендарю №02.5-14/1-422 від 20.08.2019, в частині своєчасної та повної оплати за отримані послуги, у зв`язку з чим, за відповідачем утворилась заборгованість за отримані послуги у період з квітня 2020 року по серпень 2020 року. У зв`язку з вищезазначеним, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 6616,25 грн.

Окрім того, позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню у розмірі 156,64 грн та 3 % річних у розмірі 38,35 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 30.10.2020, для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 10.11.2020 та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, але не пізніше 20.11.2020. Позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання, але не пізніше 16.11.2020.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 20.10.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04116, м. Київ, вул. Шулявська, буд. 7.

Станом на дату розгляду справи на адресу Господарського суду міста Києва повернулось повідомлення про вручення поштового відправлення №586 з відміткою про вручення конверту представнику відповідача за довіреністю 23.10.2020.

В силу положення пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Частиною 7 вказаної статті Кодексу визначено, що якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Таким чином, суд вказує про те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом його направлення на адресу суду поштовим відправленням, відтак, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ч.9 ст.165, ч.2 ст.178, ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, а неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.08.2019 між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (балансоутримувач, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» (орендар, відповідач) укладено Договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №02.5-14/1-422 згідно п. 1.1. якого, у зв`язку з наданням орендарю в строкове платне користування приміщення № 68, № 69, загальною площею 35,2 кв.м, на 2-му поверсі будівлі лабораторного корпусу АТБ (інв. № 47526), з метою розміщення виробничих підрозділів авіакомпанії (офіс), далі майно або приміщення:

1.1.1. балансоутримувач надає, а орендар отримує та оплачує наступні послуги:

1. Постачання теплової енергії;

2. Забезпечення санітарно-гігієнічних умов праці одного працівника;

3. Вода, використана для прибирання 1 кв.м. приміщення самостійно;

4. Прибирання та вивезення твердих побутових відходів;

1.1.2. балансоутримувач забезпечує технічну можливість для під`єднання обладнання орендаря до електричних мереж балансоутримувача з метою передачі орендарю електричної енергії, а орендар відшкодовує витрати балансоутримувача за цінами (тарифами), встановленими НКРЕКП.

1.1.3. орендар щорічно сплачує балансоутримувачу компенсацію земельного податку за звітний рік за користування майном. Сума компенсації розраховується пропорційно площі майна, що знаходиться в оренді. Сплата відбувається у терміни в термін, визначений у п. 2.2.3 Договору.

Відповідно до п. 1.3. договору, сплата здійснюється орендарем з 01.07.2019 (дати акту прийманні-передавання орендованого майна від 01.07.2019 до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, №2267 від 01.07.2019).

Згідно п.п. 2.1.5. договору балансоутримувач зобов`язується щомісяця, до 10 (десятого) числа місяця, наступного за звітним, виставляти орендарю рахунок-фактуру (далі - рахунок) за надані послуги за звітний місяць та складати акт приймання-здачі виконаних послуг (далі - акт), який є контрольним та звітним документом сторін щодо надання-отримання послуг та їх якості.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту укладання та діє до 31.05.2022 включно.

Згідно п. 6.2. договору, сторони домовились, що відповідно до частини з ст. 631 Цивільного кодексу України, умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання, а саме з 01.07.2019.

Судом встановлено, що згідно Акту приймання-передачі орендованого майна №2267 від 01.07.2019 (Додаток №2 до Договору) орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування майно - приміщення №№68,69 на 2-му поверсі будівлі лабораторного корпусу АТБ ( інв. №47526), загальною площею 35,2 кв. м., що розташоване за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт, та перебувають на балансі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль».

На підтвердження надання позивачем відповідачу послуг за Договором про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг Орендарю № 02.5-14/1-422 від 20.08.2019, позивачем долучено до матеріалів справи копії Актів приймання - здачі виконаних послуг з вересня 2019 по травень 2020 на загальну суму 12 852,52 грн.

Окрім того, позивачем на підтвердження надання послуг визначених договором, долучено Акти приймання-здачі виконаних послуг згідно з договором №02.5-14/1-422 від 20.08.2019, зокрема, за квітень від 30.04.20, за квітень від 30.04.20, за травень від 31.05.20, за травень від 31.05.20, за червень від 30.06.20, за червень від 30.06.20, за липень від 31.07.20, за липень від 31.07.20, за серпень від 31.08.20, за серпень від 31.08.20.

Окрім того, на підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем за надані послуги, останнім долучено до матеріалів справи, рахунки-фактури, зокрема, №61/348 від 30.04.2020 на суму 1002,10 грн, №62/199 від 30.04.2020 на суму 341,42 грн, №61/452 від 31.05.2020 на суму 972,48 грн, №62/243 від 31.05.2020 на суму 341,42 грн, №61/544 від 30.06.2020 на суму 972,48 грн, №62/281 від 30.06.2020 на суму 341,42 грн, №61/650 від 31.07.2020 на суму 972,48 грн, №62/328 від 31.07.2020 на суму 341,42 грн, №61/734 від 31.08.2020 на суму 972,48 грн, №62/385 від 31.08.2020 на суму 358,55 грн, що в сукупності складає 6616,25 грн.

Проте, як зазначає позивач, направлені відповідачу рахунки-фактури на оплату отриманих послуг були отримані але не оплачені відповідачем, у зв`язку з чим, за ним утворилась заборгованість у розмірі 6616,25 грн.

Матеріали справи не містять жодних доказів щодо погашення відповідачем заборгованості за отримані послуги.

У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за укладеним з позивачем договором, останній звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за надані, проте неоплачені послуги у період з квітня 2020 по серпень 2020 року.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами п.п. 2.2.1. договору, орендар зобов`язується своєчасно здійснювати розрахунки за договором.

Відповідно до п.п. 2.2.2 договору, орендар зобов`язується щомісяця, з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії балансоутримувача рахунок, акт та раз на рік рахунок-фактуру на оплату компенсації земельного податку згідно з пунктом 1.1.3. договору. Орендар несе відповідальність за вчасне отримання рахунку та акту. Датою отримання рахунку та акту вважається 15 (п`ятнадцяте) число кожного місяця незалежно від дати його фактичного отримання. Сплата рахунку здійснюється орендарем до 20 числа того ж місяця. Підписаний акт орендар зобов`язаний повернути в бухгалтерію балансоутримувача протягом 5 робочих днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом 5 (п`яти) робочих днів акт не буде повернутий балансоутримувачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаним сторонами.

Факт надання послуг відповідачу підтверджується вищезазначеними актами та рахунками-фактури.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що акти надання послуг та рахунки-фактури за квітень - серпень 2020 року відповідно до умов договору були направлені на адресу відповідача та отриманні останнім, жодних зауважень від відповідача позивачу не було направлено, у зв`язку з чим, суд вважає, що відповідно до п.п. 2.2.2. акти є такими, що підписані сторонами

Враховуючи, що відповідач не подав до суду жодних пояснень та заперечень щодо позовних вимог позивача, також відповідачем не було подано доказів щодо оплати за отримані послуги, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення основної заборгованості у розмірі 6616,25 грн підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаних норм, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 38,35 грн трьох відсотків річних.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних, судом встановлено, що надані позивачем розрахунку відповідають вимогам чинного законодавства та умовам договору, є арифметично вірними, а тому позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають задоволенню.

Щодо заявленої позивачем вимог стосовно стягнення з відповідача пені в розмірі 156,64 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з положеннями ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

У п. 4.2. договору визначено, що орендар зобов`язаний, в разі несвоєчасної оплати отриманих послуг (п. 2.2.2.) та/або у разі порушення строків відшкодування витрат балансоутримувача по зберіганню окремого індивідуально визначеного майна орендаря (п. 2.2.19) сплачувати балансоутримувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Пеня нараховується до моменту повного погашення заборгованості за цим договором.

В той же час, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено що вказане нарахування проведено позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору, а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що відповідачем не було подано до суду жодних доказів, які спростовують позовні вимоги позивача чи підтверджують сплату відповідачем заборгованість, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, з урахуванням положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на сплату судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» (04116, м. Київ, вул. Шулявська, буд. 7; ідентифікаційний код 32259588) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08300, Київська обл., Бориспільський р-н., с. Гора, вул. Бориспіль-7; ідентифікаційний код 20572069) 6616 (шість тисяч шістсот шістнадцять) грн 25 коп. основної заборгованості, 156 (сто п`ятдесят шість) грн 64 коп. пені та 38 (тридцять вісім) грн 35 коп. трьох відсотків річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 28.12.2020

Суддя Я.В. Маринченко