ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

15 грудня 2020 року Справа № 915/1514/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О.,

розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви

особи, які можуть отримати статус учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) адреса для листування: АДРЕСА_2 адвокат Абрамов М.В.

відповідач 1: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕПАР» (МансуроглуМахаллесі 271/2, оф. 3/1, Байракли, Ізмір (MansurogluMahallesi 271/2 sk.№3/1, Bayrakli, Izmir)

відповідач 2: КорайЕрхан ( АДРЕСА_3 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (, вул. Громадянський узвіз, 1/1, м. Миколаїв, 54020)

про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та стягнення частки, -

без виклику представників учасників справи,

В С Т А Н О В И В:

14.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з заявою від 11.12.2020 про забезпечення позову до подання позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕПАР» та КорайЕрхан, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та стягнення частки у ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ».

Заявник просить суд забезпечити позов шляхом:

- накладення арешту на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (, вул. Громадянський узвіз, 1/1 м. Миколаїв, 54020) у розмірі 100 %, що належить громадянину Туреччини КорайЕрхан (РНОКПП НОМЕР_2 ).

- заборони державним реєстраторам, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження щодо внесення будь-яких відомостей та/або змін з будь-яких питань до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та іншим посадовим особам, які відповідно до закону наділені повноваженнями державних реєстраторів, посадовим особам Міністерства юстиції України, здійснювати будь-які реєстраційні дії та вносити записи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (, вул. Громадянський узвіз, 1/1 м. Миколаїв, 54020).

В обґрунтування вищенаведеної заяви заявник зазначає таке:

29 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕПАР» був укладений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (далі - Договір).

У відповідності до п. 1.1. Договору, продавець (позивач) зобов`язується продати покупцеві, а покупець (відповідач 1) зобов`язується прийняти та оплатити частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» у розмірі 172219,40 гривень, що становить 100% статутного капіталу Товариства.

Пунктом 2.5. Договору встановлено, що право власності на предмет купівлі-продажу переходить від продавця до покупця з моменту проведення державної реєстрації змін до статуту Товариства.

Відповідач 1 не виконав свої зобов`язання за договором та не сплатив позивачеві вартість частки у статутному капіталі ТОВ«НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ».

Враховуючи той факт, що позивач не отримав розрахунок за Договором, а отже був позбавлений того на, що розраховував укладаючи Договір, він змушений звертатися до суду за захистом свого права.

Заявник зазначає, що порушення корпоративних прав позивача полягає в тому, що ОСОБА_1 , який станом на дату прийняття рішення загальних зборів був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ", вибув, не отримав в повному обсязі вартість своєї частки та не може відновити свої корпоративні права у тому стані, який існував до відчуження зазначених корпоративних прав позивачем іншій особі, оскільки він не має правового статусу учасника товариства, позбавлений можливості провести загальні збори його учасників, а також не має права спонукати Товариство з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" провести такі збори та прийняти рішення про внесення змін до статуту щодо зміни учасників.

Заявник також зазначає, що 20.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ДЕПАР» з листом щодо розірвання договору купівлі-продажу корпоративних прав у зв`язку із несплатою товариством вартості корпоративних прав. Жодної відповіді на вказаний лист від ТОВ «ДЕПАР» не надходило.

Станом на 28.09.2020, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, єдиним учасником ТОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" ще було Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕПАР».

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань заявнику стало відомо, що 01.10.2020 відбулися зміни серед складу засновників. Так було змінено єдиного учасника Товариства "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" з ТОВ «ДЕПАР» на ОСОБА_2 .

22.10.2020 ОСОБА_3 знов відчужила свою частку у Товаристві "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" на користь КорайЕрхан.

На думку заявника, така зміна складу учасників носить штучний характер та направлена на унеможливлення позивачеві повернути свою частку у статутному капіталі Товариства "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ".

Позивач вважає, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову відповідач-2 зможе здійснити подальше відчуження корпоративних прав, що значно ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, призведе до неможливості відновлення порушених прав позивача.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні виходячи з такого.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог. Відтак, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення реального виконання судового рішення у справі.

Частиною 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених ви оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно ч.4 ст.137 ГПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд, вирішуючи питання про наявність/відсутність підстав для забезпечення позову надає оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття запропонованих ним заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №16 Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 вказаної постанови умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВС України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У випадку звернення до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 року № 910/1040/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У заяві про забезпечення позову заявник зазначає, що майбутня позовна заява буде містити одну вимогу немайнового характеру, а саме: розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» укладеного 29.09.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «ДЕПАР».

Господарський суд на підставі наведеного вище доходить таких висновків.

Застосування заходу забезпечення позову, визначеного п. 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України, передбачає наявність зв`язку між обраним способом забезпечення та предметом позову.

Суд відзначає, що предметом позову, про подання якого йдеться в заяві є розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі третьої особи.

В позові, який має намір подати заявник, не йдеться про витребування частки у поточного власника тобто у громадянина КорайЕрхан, з доводів, викладених в заяві не витікає незаконності володіння ним нею.

Заявник вважає порушеним тільки своє право на отримання коштів, тому незрозуміло, яким чином накладення арешту на частку в статутному капіталі третьої особи та заборона вчинення реєстраційних дій може забезпечити виконання рішення про розірвання договору.

Таким чином, суд констатує невідповідність обраного способу захисту праву, на захист якого буде подано позов (порушення принципу адекватності) та положенням Закону.

Наведені міркування щодо предмету позову суд бере до уваги і застосовуючи положення п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України, якою врегульовано забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу.

Суд відзначає, що саме лише зазначення особи відповідачем на стадії забезпечення позову без пред`явлення до неї жодних позовних вимог в майбутньому позові унеможливлює застосування положень наведеної норми ст. 137 ГПК України та може свідчити про зловживання стороною своїми процесуальними правами.

Отже, у зв`язку з наведеними обставинами, суд відмовляє в задоволенні заяви від 11.12.2020 (вх. № 15926/20) про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 136- 140, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.У задоволенні заяви ОСОБА_1 (вх. № 15926/20) про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

2.Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку та у строки, визначені статтями 255, 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.О.Ржепецький