ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2020 р. Справа №914/246/20

Західний апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кордюк Г.Т.

Скрипчук О.С.

при секретарі Карнидал Л.

за участю представників:

від позивача: Кизик І.А.

від відповідача: Шепель Т.В., Голубінка З.Я.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Голубінки Зіновії Ярославівни від 27.07.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.06.2020, суддя Кітаєва С.Б., (повний текст рішення складено 30.06.2020),

у справі №914/246/20,

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м.Львів

до відповідача Фізичної особи-підприємця Голубінка Зіновії Ярославівни, м.Львів

про стягнення 5631,83грн. заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.06.2020 позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Голубінка Зіновії Ярославівни на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 5433,65 грн. заборгованості за договором від 13.06.2017 №Л-157-2017(П), 2028,03 грн. судового збору. В задоволенні решти позову відмовлено.

28 липня 2020 року на вказане рішення суду поступила апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Голубінки Зіновії Ярославівни від 27.07.2020, в якій остання просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23.06.2020 у справі № 914/246/20 та прийняти нове, яким позов задоволити.

У апеляційній скарзі позивач вказав, що суд першої інстанції не забезпечив їй можливість подати пояснення, належні та допустимі докази під час карантину. Окрім того, позивач вважає, що судом першої інстанції не було досліджено договір оренди, вказує, що конструктивних елементів благоустрою не існує, а відтак їй не було передано нічого в оренду. З вище наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким в позові відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи останньої, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначив, що засідання у суді першої інстанції неодноразово відкладалось, вказує на відсутність порушених прав відповідача судом.

16.12.2020 року від представника апелянта надійшло клопотання про зупинення провадження. Як на підставу для зупинення провадження покликається на оскарження ним ухвали Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 року у справі №914/246/20. Як доказ подає копію касаційної скарги та квитанцію, опис, інформацію про відправку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Розглянувши дане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні за необґрунтованістю. Апелянтом не долучено будь яких процесуальних документів, які могли б свідчити про відкриття касаційного провадження, а також жодним чином не обгрунтовано, в чому саме полягає неможливість розгляду цієї справи.

16.12.2020 року від Фізичної особи-підприємця Голубінки Зіновії Ярославівни надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі. Як на підставу для зупинення провадження покликається на оскарження нею ухвали Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 року у справі №914/246/20. Як доказ подає копію касаційної скарги та квитанцію, опис, інформацію про відправку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у справі.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Розглянувши дане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні за необґрунтованістю. Апелянтом не долучено будь яких процесуальних документів, які могли б свідчити про відкриття касаційного провадження, а також жодним чином не обгрунтовано, в чому саме полягає неможливість розгляду цієї справи.

Представник апелянта та апелянт в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З приводу твердження апелянта, що суд першої інстанції не надав їй можливості надати пояснення та належні і допустимі докази, колегія суддів зазначає наступне.

Запровадження карантинних заходів не є безумовною підставою задля відкладення розгляду справи та задля безпідставного затягування судового процесу;

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою принципу верховенства права є право на звернення до суду, що передбачено статтею 55 Конституції України та гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд).

Крім того, статтею 64 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У Конституції України наголошується, що право на справедливий суд не може бути обмежене в умовах воєнного та надзвичайного стану.

Ухвалою від 25.03.2020 суд першої інстанції відклав розгляд справи та зазначив, що Рада суддів України, відповідно до листа від 16.03.2020 №9рс-186/20, рекомендує учасникам процесу: всі необхідні документи (позовні заяви, заяви, скарги, відзиви, пояснення, клопотання тощо) надавати Суду в електронному вигляді на електронну адресу Суду; рекомендує учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами; утримуватися від відвідування приміщення суду.

За клопотанням відповідача, суд першої інстанції відкладав розгляд справи з 25.03.2020 на 29.04.2020, з 29.04.2020 на 20.05.2020, з 20.05.2020 на 03.06.2020 та з 03.06.2020 на 23.06.2020. Так, зокрема ухвалою-викликом від 03.06.2020 явку в судове засідання повноважних представників сторін справи визнано не обов`язковою (на власний розсуд). Господарським судом звернено увагу на ст.202 ГПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Господарським судом було надано відповідачу можливість всі необхідні документи надавати Суду в електронному вигляді на електронну адресу Суду, проте відповідач наданими господарським судом можливостями не скористався.

Отже, відповідачу неодноразово надано можливість подати до господарського суду всі можливі докази на обґрунтування обраної правової позиції, проте відповідач наданими господарським судом можливостями не скористався, відзиву на позовну заяву не подав.

Рекомендація Ради суддів України утриматися від участі у судових засіданнях не є тотожною ігноруванню рекомендацій суду.

Карантинні заходи послаблено, зокрема дозволено діяльність адвокатів з 11.05.2020, що підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 та є додатковим свідченням того, що адвокат відповідача (Горбатюк Н.В., довіреність чинна з 15.09.2017 до 15.09.2022) мав і час, і право задля подачі всіх доказів на обґрунтування обраної правової позиції та документів, які вважав за потрібне в електронному вигляді на електронну адресу Суду, проте відповідач наданими господарським судом можливостями скористався лише для подання клопотань про відкладення розгляду справи, а не для подання відзиву на позовну заяву.

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм ГПК України.

Таким чином, право на подання відзиву на позовну заяву не є абсолютним, подаючи відзив на позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ГПК України щодо його подання.

Частиною першою статті 46 ГПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч.4 ст.161 ГПК України, подання заяв по суті, у тому числі відзиву на позовну заяву (відзиву), є правом учасників справи.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 113 ГПК України).

Відповідно до ч.8 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно з ч.1 ст. 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк, виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених ГПК України часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ГПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків.

Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

Згідно зі ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, право на подання відзиву на позовну заяву може бути реалізовано відповідачем виключно у строк, встановлений судом для подання відзиву на позов, а процесуальним наслідком пропуску такого строку є втрата права на вчинення стороною відповідної процесуальної дії. Обрахування строку на подання відзиву на позов починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали господарського суду про відкриття провадження у справі.

Як встановлено судом, ухвалою суду першої інстанції від 05.02.2020 про відкриття провадження у справі відповідачу було встановлено строк для надання відзиву на позов протягом 15 днів з дати отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі та відповідач був попереджений, що в разі ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвала суду від 05.02.2020 про відкриття провадження у справі була отримана відповідачем 13.03.2020, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення вх.№8660/20 від 18.02.2020, відповідно, строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 28.02.2020.

У відповідності до ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку , чи з ініціативи суду.

Положення п.4 Розділу X Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким процесуальний строк подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину, до уваги судом не беруться, оскільки, як встановлено судом, строк подачі відзиву на позовну заяву сплив 28.02.2020, тобто до 02.04.2020, дати набрання чинності Законом України щодо внесення змін до розділу Х Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач, у відповідності до ст.165 ГПК України, своїм процесуальним правом не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав.

Отже, явка відповідача/його представника в судове засідання 23.06.2020 не визнавалася судом обов`язковою, а відтак не перешкоджала розгляду справи по суті, в матеріалах справи містилось достатньо доказів для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення.

Щодо заперечень апелянта з приводу задоволення позову по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір № Л-157-2017(П) на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення відкритого літнього майданчика від 13.06.2017, у зв`язку із чим набули взаємних прав і обов`язків.

Термін дії договору встановлюється: з 13.06.2017 до 31.10.2017 (розділ 6 договору).

Відповідно до п.1.1 Договору, предметом цього Договору є надання Орендодавцем Орендареві права на тимчасове користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності для розміщення відкритого літнього майданчика (надалі - Об`єкт) на умовах оренди на терміни відповідно до паспорта відкритого літнього майданчика від 13.05.2017 № 157-2017. Невід`ємною частиною цього Договору є паспорт відкритого літнього майданчика від 13.05.2017 № 157-2017, з вказаним у ньому розміром орендованої площі.

Відповідно до п.1.2 Договору, сторони домовилися, що цей договір не потребує підписання акту приймання-передачі між Орендодавцем та Орендарем. Орендар вступає у користування окремими конструктивними елементами благоустрою з моменту підписання цього договору.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічну норму містить частина 1 статті 283 Господарського кодексу України, згідно з якою за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу (частина 1 статті 284 Господарського кодексу України).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України)

Разом із тим передача в оренду майна, яке є комунальною власністю, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання такого майна, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно з частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Як встановлено судом розмір орендної плати за користування орендним майном встановлено сторонами в пункті 3.1 договору оренди, відповідно до якого орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди ПС і становить суму 1 181,22 грн за місяць без ПДВ.

Слід зазначити, що відповідач частково здійснював оплати по договору оренди, загалом у розмірі 4564,27 грн., чим підтвердив користування орендованим майном.

Орендну плату за користування об`єктом та розміри орендованої площі встановлюють сторони при укладенні цього Договору. Розмір орендної плати щорічно на кожен наступний рік визначається способом коригування розміру орендної плати попереднього року на рівень інфляції за цей рік. Індексацію орендної плати проводить Орендодавець без внесення змін до Договору (п. 3.2 договору).

Відповідач про дійсність користування орендованим майном та проти наявності заборгованості не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин, ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

Укладений між сторонами договір оренди у спірний період був дійсним і обов`язковим для виконання сторонами, а отже, в силу положень статті 179 Господарського кодексу України, статей 204, 629 Цивільного кодексу України породжує для його сторін відповідні права та обов`язки, зокрема, право Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, як орендодавця, отримати орендну плату та обов`язок ФОП Голубінки З.Я, як орендаря, сплатити цю плату у визначені договором розмірі та строки.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин, зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідачем частково оплачено заборгованість по орендній платі у розмірі 4564,27 грн, зокрема: 01.08.2017 у розмірі 1087,00 грн, 01.09.2017 у розмірі 2390,54 грн, 01.12.2017 у розмірі 1086,73 грн, про що зазначено у акті звірки розрахунків станом на 12.06.2020 та підтверджено банківськими виписками станом на 01.08.2017, 01.09.2017, на 01.12.2017.

В той же час, позивач просить стягнути 5631,83 грн заборгованості. Суд зазначає, що отримуючи часткові оплати, позивач частково відносив їх на погашення пені, зокрема:

- з платежу 01.08.2017 у розмірі 1087,00 грн на погашення орендної плати зараховано 1080,75 грн, а на погашення пені - 6,25 грн,

- з платежу 01.09.2017 у розмірі 2390,54 грн. на погашення орендної плати зараховано 2374,49 грн, а на погашення пені - 16,05 грн,

- з платежу 01.12.2017 у розмірі 1086,73 грн на погашення орендної плати зараховано 910,85 грн, погашення пені - 175,88 грн.

При цьому, як зазначив представник позивача у судовому засіданні, позивач керувався п.4.4 договору, де зазначено, що при погашенні суми заборгованості (її частини) кошти, що сплачує орендар, у першу чергу зараховуються у рахунок погашення пені, у наступну чергу - на погашення заборгованості з орендної плати.

Таким чином, враховуючи, що частина сплачених коштів йшла на погашення пені, сума основного боргу, в цій частині, на думку позивача, залишалась не оплаченою. В зв`язку з цим і виникла різниця між заявленою сумою основного боргу та фактичною сумою боргу.

Проте, суд зазначає, що за правилами вказаної статті 534 ЦКУ, застосованої позивачем під час зарахування отриманих від відповідача грошових коштів, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Між тим, слід зазначити, що можливість застосування ст. 534 ЦКУ безпосередньо залежить від змісту реквізиту «Призначення платежу» платіжного документу, яким відповідач здійснював платіж позивачу на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник здійснює переказ коштів з чітким призначенням платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст. 534 ЦКУ, застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦКУ у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отриманий без реквізиту «Призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості.

Відповідний порядок встановлено в п. 3.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21.01.04 № 22, та п. 1.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну № 88 від 24.05.95, згідно якого отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

(Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.18 у справі № 904/12527/16 а постанові Верховного суду від 26.09.19 у справі № 910/12934/18).

Таким чином, враховуючи, що згідно банківських довідок про оплату: від 01.08.2017, від 31.08.2017, від 01.12.2017 чітко вказано призначення платежу з посиланням на договір №Л-157-2017(П) від 13.06.2017 та місяць оренди, за який перераховуються кошти, яке відповідач не змінював (не уточнював), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів по орендній платі розмірі 198,18 грн. на погашення пені є необгрунтованим.

З врахуванням наведеного, судом першої інстанції правомірно задоволено позов частково, а саме в розмірі 5433,65 грн. (5631,83 грн - 198,18 грн).

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Голубінки Зіновії Ярославівни від 27.07.2020 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 23.06.2020 у справі № 914/246/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.12.2020.

Головуючий -суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Скрипчук О.С.