РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.12.2020Справа № 910/13374/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Білоус Катерини Якимівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА ПОШТА"

про стягнення 197291,26 грн

представники сторін:

від позивача: Козлюк П.Г., Білоус С.В.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Білоус Катерина Якимівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА ПОШТА" про стягнення 197291,26 грн, з яких: 125032,26 грн - неустойка, 72259,00 грн - збитки.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди від 01.10.2016.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 09.09.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/13374/20, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 06.10.2020.

Протокольною ухвалою від 06.10.2020 суд відклав підготовче засідання на 03.11.2020.

03.11.2020 на електронну пошту суду від відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про відкладення розгляду справи.

03.11.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо дати повернення приміщення та клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Протокольною ухвалою від 03.11.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 19.11.2020

06.11.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов (направлений 03.11.2020). У відзиві на позов відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ФОП Білоус Катерини Якимівни, посилаючись на те, що правовідносини між сторонами закінчились 31.12.2019, про що сторонами складений акт приймання-передачі. Відповідач вважає, що орендоване приміщення повернуто позивачу у стані не гіршому, ніж переданий в оренду, а доводи позивача про недоліки, які були виявлені після трьох місяців з дня фактичного звільнення приміщення, на думку відповідача є безпідставними.

Протокольною ухвалою від 19.11.2020 суд відклав розгляд справи по суті на 10.12.2020.

01.12.2020 на електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

03.12.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення по справі.

У судове засідання 10.12.2020 представник відповідача не з`явився, проте від відповідача на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 10.12.2020, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.8 ст.42 Господарського процесуального кодексу України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Згідно із ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

За змістом п.12 ст.1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.

Отже, з урахуванням вище наведеного, документи, які надсилаються електронною поштою мають бути скріплені електронним цифровим підписом.

Оскільки, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, подано відповідачем через електронну пошту та не скріплено електронним цифровим підписом, вказане клопотання не вважається таким, що підписане заявником (його представником). У зв`язку із наведеним, суд керуючись ст. 42, 170, 233 Господарського процесуального кодексу України постановив протокольну ухвалу про залишення клопотання відповідача без розгляду.

Суд зазначає, що згідно із ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що коли учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, оскільки за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, приймаючи до уваги, що відповідачем поважних причин неявки у судове засідання свого представника не підтверджено, суд прийшов до висновку, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представники позивача у судовому засіданні 10.12.2020 надали пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримали.

У судовому засіданні 10.12.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2016 Фізичною особою-підприємцем Білоус Катериною Якимівною (орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВА ПОШТА" (орендар, відповідач) укладений договір оренди нежитлового приміщення (надалі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення загальною площею 295,8 кв.м, яке розташоване за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Залізнична, 14 (надалі - приміщення).

За умовами договору приміщення передається в оренду для розміщення офісу/відділення та зберігання вантажу та/або для здійснення іншої підприємницької діяльності, передбаченої Статутом орендаря; вартість приміщення становить 1890000,00 грн; стан приміщення та його характеристики додатково зазначаються в акті приймання-передачі приміщення (п.1.3., 1.4., 1.5. договору оренди).

Передача приміщення орендодавцем і його прийняття орендарем, а також повернення приміщення орендарем та прийняття його орендодавцем здійснюється згідно з актом приймання-передачі приміщення (п. 3.1 договору оренди).

Приміщення вважається фактично переданим в оренду з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення (п.3.4 договору оренди).

На виконання умов договору 01.10.2016 між сторонами підписаний акт приймання-передачі приміщення.

Згідно із п.3.6. договору оренди, орендар повертає орендодавцю приміщення в день закінчення строку дії договору або дострокового припинення даного договору в стані не гіршому за той, що було зафіксовано в акті приймання-передачі приміщення, з урахуванням нормального зносу.

Відповідно до п.3.7. договору оренди приміщення вважається повернутим орендодавцеві з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення.

Витрати понесені орендарем на поточний ремонт приміщення є витратами орендаря. Відновлення приміщення відбувається у порядку, визначеному чинним законодавством України та цим договором (п.3.10, 3.11. договору оренди).

Пунктом 4.2 договору оренди (у редакції додаткової угоди №1 від 01.09.2018) передбачено, що з 01.11.2018 та до кінця дії договору орендар за користування приміщенням щомісячно сплачує орендодавцеві орендну плату в розмірі 17000,00 грн.

За змістом пункту 4.4 договору оренди, орендна плата розпочинає нараховуватися з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення та оплачується орендарем по день фактичного повернення приміщення орендодавцеві згідно з актом приймання-передачі приміщення.

Орендар зобов`язаний підтримувати приміщення в справному стані (п.5.1.3 договору оренди).

Договір діє протягом одного року, а у випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії даного договору жодна з сторін не виявила бажання припинити дію цього договору, він буде вважатися автоматично пролонгованим на тих самих умовах на наступні 11 місяців (п.7.1 договору оренди).

Згідно із п.7.2 договору оренди договір та оренда приміщення припиняється в останній день строку дії договору.

Додатковою угодою №1 від 01.09.2018 сторони вирішили продовжити строк дії договору до 01.09.2019.

Додатковою угодою від 30.08.2019 до договору оренди сторони домовились продовжити строк дії договору на 1 (один) календарний місяць.

18.09.2019 позивач направив відповідачу повідомлення про звільнення з 01.10.2019 приміщення та повернення його орендодавцю за актом приймання-передачі. Відповідач отримав вказаний лист 24.09.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Оскільки відповідач після закінчення строку дії договору орендованого приміщення не повернув, 08.11.2019 та 28.11.2019 позивач повторно направив відповідачу листи з вимогою звільнити приміщення.

Позивач зазначає, що 21.01.2020 відповідач направив позивачу акт приймання - передачі приміщення від 31.12.2019, згідно з яким орендар передав, а орендодавець прийняв орендоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Залізнична, 14.

27.01.2020 позивач підписав акт приймання - передачі приміщення від 31.12.2019 із застереженням про те, що відомості у пункті 2 акту щодо відсутності зауважень до технічного стану приміщення в орендодавця не відповідають дійсності і що детальні зауваження до технічного стану будуть надані додатково.

Оскільки відповідач після закінчення строку дії договору (після 30.09.2019 року) не повернув позивачу орендовані приміщення, позивачем здійснено нарахування неустойки у розмірі подвійної плати за час прострочення користування приміщенням в сумі 125032,26 грн.

Також на замовлення позивача судовим експертом Юровим Анатолієм Никаноровичем складений висновок експерта №04/20 від 18.02.2020 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження вартість ремонтно-будівельних робіт проведення яких необхідне для усунення пошкоджень унаслідок механічного впливу та інтенсивної експлуатації досліджуваного об`єкту, відсутності відповідних вчасних поточних ремонтних робіт нежитлових приміщень площею 295,8 кв.м. за адресою: Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Залізнична, 14, згідно наданого на дослідження дефектного акту складає 72259,00 грн.

21.03.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією № 2103/20-1 про сплату неустойки у розмірі подвійної плати за час прострочення користування приміщенням в сумі 125032,26 грн та відшкодування збитків у сумі 72259 грн, у зв`язку з невиконанням зобов`язання по проведенню поточного ремонту приміщення і не усунення погіршення стану речей. До претензії позивач додав зауваження орендодавця до акту приймання-передачі приміщення від 31.12.2019 згідно з договором оренди.

У відповіді (вих.№476-20к від 09.04.2020) на претензію відповідач звернувся до позивача з вимогою документально підтвердити вартість пошкодженого майна.

Позивачем для підтвердження вартості пошкодженого майна направлені на адресу відповідача доповнення до претензії вих. № 2005/20-1 від 20.05.2020, до яких додано висновок експерта №04/20 від 18.02.2020.

Оскільки відповідач не здійснив відшкодування заявлених позивачем у претензії збитків та не сплатив нарахованої неустойки, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за час прострочення користування приміщення у сумі 125032,26 грн та збитків у сумі 72259,00 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч.6 ст. 283 ГК України).

Згідно з ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору оренди та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмету найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносин оренди з неправомірного користування майном можуть регулюватися положеннями договорів, які визначають наслідки неправомірного користування майном та нормами законодавства, які в імперативному порядку застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання в сфері орендних відносин.

У статті 764 ЦК України передбачено, що, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно з частиною четвертою статті 284 ГК України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У пункті 7.1. договору оренди 01.10.2016 сторони погодили, що договір діє протягом одного року, а у випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії даного договору жодна з сторін не виявила бажання припинити дію цього договору, він буде вважатися автоматично пролонгованим на тих самих умовах на наступні 11 місяців.

Водночас, як встановлено судом, додатковою угодою №1 від 01.09.2018 сторони погодили продовжити строк дії договору до 01.09.2019.

Додатковою угодою від 30.08.2019 до договору оренди сторони домовились продовжити строк дії договору на 1 (один) календарний місяць, тобто до 30.09.2019.

Згідно із п.7.2 договору оренди договір та оренда приміщення припиняється в останній день строку дії договору.

Як підтверджено матеріалами справи, 18.09.2019 позивач, у зв`язку із закінченням строку дії договору, направив відповідачу повідомлення про звільнення з 01.10.2019 приміщення та повернення його орендодавцю за актом приймання-передачі.

Відповідач отримав зазначене повідомлення 24.09.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У пункті п.3.6. договору оренди передбачено, що відповідач повертає позивачу приміщення в день закінчення строку дії договору або дострокового припинення даного договору в стані не гіршому за той, що було зафіксовано в акті приймання-передачі приміщення, з урахуванням нормального зносу.

Відповідно до п.3.7. договору оренди приміщення вважається повернутим позивачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення.

Як підтверджено матеріалами справи (докази поштового відправлення з штрихкодовим індикатором відправлення №13312 0237 6436) 24.01.2020 відповідач направив позивачу акт приймання - передачі приміщення від 31.12.2019, згідно з яким орендар передав, а орендодавець прийняв орендоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Залізнична, 14.

Отже, відповідач після закінчення строку дії договору протягом жовтня 2019 року - січня 2020 року (24.01.2020) не повернув позивачу орендоване приміщення з орендного користування.

Частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що передбачено ст. 611 ЦК України, зокрема наслідки встановлені ч.2 ст.785 ЦК України щодо сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідною умовою є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15.

При вирішенні питання щодо підстав нарахування неустойки за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/9328/17, від 28.08.2018 у справі №913/155/17, дійшов висновку про те, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути зокрема підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

У контексті наведеного, суд враховує, що будь-яких доказів відсутності можливості передати майно позивачу у період з 01.10.2019 по 24.01.2020, а також доказів відсутності вини у неповерненні об`єкта оренди, матеріали справи не містять.

Окрім того, як підтверджено матеріалами справи позивач 08.11.2019 та 28.11.2019 повторно направляв відповідачу листи з вимогою звільнити приміщення.

За висновком суду неповернення об`єкту оренди за договором у період після закінчення строку дії договору, протягом жовтня 2019 року - січня 2020 року (24.01.2020), відбулося з вини самого орендаря (відповідача), який не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди у визначений договором строк. Факт повернення орендованого майна позивачу згідно із актом приймання - передачі приміщення від 31.12.2019 (направлений 24.01.2020) відповідачем не заперечується.

Отже неповернення майна з орендного користування у визначений договором оренди строк є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Нарахування неустойки здійснене позивачем за період з 01.10.2019 по 21.01.2020, сума неустойки становить 125032,26 грн. Розрахунок неустойки є арифметично правильним, здійснений у відповідності до вимог законодавства та умов договору.

Ураховуючи викладене, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки, що за розрахунком позивача становить 125032,26 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення збитків у сумі 72259 грн, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 779 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

Частиною 4 статті 285 Господарського кодексу України також передбачено, що орендар відшкодовує орендодавцю вартість орендованого майна лише у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря.

Згідно із матеріалами справи акт приймання - передачі приміщення від 31.12.2019 підписаний позивачем із застереженням про те, що відомості у пункті 2 акту щодо відсутності зауважень до технічного стану приміщення в орендодавця не відповідають дійсності.

Зауваження орендодавця до акту приймання-передачі приміщення від 31.12.2019 направлені позивачем відповідачу разом із претензією вих. № 2103/20-1.

За доводами позивача сума збитків у зв`язку з невиконанням зобов`язання по проведенню поточного ремонту приміщення і не усунення погіршення стану речей становить 72259,00 грн.

Відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В силу положень частини другої названої статті збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З вказаних норм чинного законодавства вбачається, що обов`язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, наявність порушення з боку цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і збитками. Збитки є наслідком, а допущення порушення - причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом; суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами 1, 2статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що погіршення стану орендованого майна було спричинено саме протиправними діями відповідача.

До матеріалів позовної заяви позивачем надано висновок експерта №04/20 від 18.02.2020 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, складений судовим експертом Юровим Анатолієм Никаноровичем на замовлення позивача, згідно із яким вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень унаслідок механічного впливу та інтенсивної експлуатації досліджуваного об`єкту, відсутності відповідних вчасних поточних ремонтних робіт нежитлових приміщень площею 295,8 кв.м. за адресою: Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Залізнична, 14, згідно наданого на дослідження дефектного акту складає 72259,00 грн.

Згідно із ч.1,7 ст.98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до ч.1, 5 ст.101 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Дослідивши складений судовим експертом висновок, судом встановлено, що висновок №04/20 від 18.02.2020 не відповідає вимогам ч.1, 5 ст.101 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не містить відомостей, що такий висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Оскільки висновок №04/20 від 18.02.2020 не відповідає наведеним положенням процесуального законодавства, суд не приймає вказаний висновок в якості доказу у справі.

Також позивачем надано у матеріали справи висновок експерта №19/20 від 02.11.2020 за результатами проведення будівельно-технічного експертизи, складений судовим експертом Юровим Анатолієм Никаноровичем, згідно із яким вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень внаслідок експлуатації нежитлових приміщень площею 295,8 кв.м. за адресою: Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Залізнична, 14, згідно наданого на дослідження дефектного акту та за результатами візуально-інструментального обстеження, станом на 31.01.2020 складає 72259,00 грн.

Однак наданий позивачем висновок експерта №19/20 від 02.11.2020 сам по собі не може вважатись належним доказом на підтвердження розміру завданих позивачу збитків з огляду на:

- відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що позивачем або залученими ним на підставі відповідного договору іншими особами виконані роботи з відновлення орендованого нерухомого майна, які відображені у доданій до цього висновку кошторисній документації;

- звіт про оцінку розміру матеріального збитку складений 02.11.2020, тобто більш ніж через 9 місяців після звільнення відповідачем орендованого майна;

- відсутність протиправної поведінки відповідача, що стала наслідком пошкоджень нежитлових приміщень;

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем зроблені витрати, пов`язані із відновленням порушеного права, зокрема витрати на ремонт спірного майна в сумі 72259,00 грн.

Отже, позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності надали суду можливість встановити обставини, які входять до предмету доказування у даній справі, а саме розміру збитків, протиправної поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у сумі 72259,00 грн.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Білоус Катерини Якимівни.

Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст.124 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивачем зроблено попередній розрахунок суми судових витрат, а саме: судовий збір - 2959,37 грн; вартість складання позовної заяви про стягнення грошових коштів та додаткових документів - 2200,00 грн; орієнтовна кількість судових засідань за позовом про стягнення грошових коштів вартістю 1000,00 грн/засідання - 3 засідання (3000,00 грн); вартість дослідження судового експерта - 4800,00 грн витрати, пов`язані з проведенням експертиз.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оскільки позивачем не надано доказів в обґрунтування визначених у попередньому розрахунку сум на правничу допомогу, доказів на підтвердження обсягу наданих виконавцем послуг та їх вартості, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для відшкодування витрати на правову допомогу, понесених позивачем.

Крім того, за змістом п.1 ч.3 ст.123 та ст.126 Господарського процесуального кодексу України, у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Однак, позивачем не надано доказів, що представник позивача, Козлюк П.Г, є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Також відомості щодо Козлюка П.Г. у Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні.

З урахуванням наведеного, визначені позивачем у попередньому розрахунку суми витрат на правову допомогу не підлягають відшкодуванню на підставі ст.126, 129 Господарського процесуального кодексу України.

Заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на дослідження судового експерта у сумі 4800,00 грн, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки судом відхилено висновок експерта №04/20 від 18.02.2020 та підстави для покладення вказаних витрат на відповідача згідно із ст.123, 129 ГПК України відсутні.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА ПОШТА" (03026, місто Київ, СТОЛИЧНЕ ШОСЕ, будинок 103, корпус 1, ПОВЕРХ 9, ідентифікаційний код 31316718) на користь Фізичної особи-підприємця Білоус Катерини Якимівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) неустойку у розмірі подвійної плати за час прострочення користування приміщення у сумі 125032,26 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 1875,48 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 14.12.2020.

Суддя С.О. Турчин