ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року м. Дніпро Справа № 908/2258/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецової І.Л., Чус О.В.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Бердянської міської ради

на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2020 р.

( головуючий суддя -Топчій О.А., судді - Дроздова С.С., Горохов І.С., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 22.06.2020 р.) у справі

за позовом Бердянської міської ради

( Запорізька область, м. Бердянськ )

до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд"

( Запорізька область, м. Бердянськ )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору на стороні Позивача

Фонд державного майна України

( м. Київ )

про передачу гуртожитку у комунальну власність

територіальної громади м. Бердянськ

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про передачу на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток, включений до статутного капіталу ПрАТ "Бердянськбуд" за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 72 у розмірі 10642/21000 частки.

В обґрунтування позову, Позивач посилається на норми ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 3, 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.06.2020 р. в позові відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Бердянська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду повністю та прийняти нове рішення, яким змінити оскаржуване рішення шляхом задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з висновком господарського суду про те, що в рішенні Бердянської міської ради № 3 від 22.12.2017 р. обов`язково мало бути зазначено про спосіб передачі гуртожитку.

Скаржник посилається на те, що відсутність чинного рішення органу місцевого самоврядування в процесі розгляду справи або його скасування жодним чином не позбавляє Позивача відстоювати інтереси мешканців гуртожитку в судовому порядку. Оскільки, у випадку прийняття позитивного для Позивача судового рішення, орган місцевого самоврядування на виконання рішення суду буде приймати відповідне рішення про прийняття спірного майна у комунальну власність та надавати відповідні повноваження та завдання причетним до цього процесу структурним одиницям Бердянської міської ради.

При цьому Скаржник зазначає, що рішенням № 3 від 22.12.2017 р. ініційовано включно питання передачі гуртожитків у комунальну власність в порядку, передбаченому Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Таким чином, зазначене рішення є фактично рішенням з процедурних питань, зокрема, щодо порядку ( як рада має діяти в разі надання згоди або відсутності ), а не щодо питань позбавлення права власності чи яким способом Відповідачу по справі необхідно передати вказаний гуртожиток.

Скаржник наголошує на тому, що під час вирішення спору, а також з урахуванням фактів, що мають преюдиціальне значення ( з судових рішень по справах № 8/25д/09, № 2/5009/52767/11 ), судом встановлено обставини та факти, що свідчать на користь позиції Позивача, а саме: приписи Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» розповсюджуються на Відповідача у справі Приватне акціонерне товариство «Бердянськбуд»; обставини набуття у власність ЗАТ «Бердяпськбуд» спірного гуртожитку вже досліджувались судом, а ЗАТ «Бердянськбуд» було створено в процесі приватизації; приватне акціонерне товариство «Бердянськбуд» є повним правонаступником Закритого акціонерного товариства «Бердянськбуд».

При цьому Скаржник зазначає, що в супереч ст. 233 ГПК України, судом першої інстанції в судовому засіданні не було досліджено докази - оригінали документів, які Позивач по справі надав на виконання вимог ухвали суду від 03.03.2020 р.. Так, представник Позивача повідомив суду, що готовий надати суду для огляду витребувані оригінали документів, серед них і лист від 28.12.2017 р. вих. № 01-8297/41 ( лист яким Позивач звертається до Відповідача щодо прийняття рішення про передачу спірного гуртожитку до комунальної власності, копія котрого разом з чеком міститься в матеріалах справи ), а також поштовий чек. Проте, в оскаржуваному рішенні суд зазначив, що Позивачем не було надано доказів надсилання Відповідачеві звернень щодо врегулювання питання способу передачі спірного гуртожитку, як і не надано доказів відмови Відповідача передати гуртожиток».

Відтак, на думку Скаржника, примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституцією України ( аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 р. у справі № 904/10435/17, від 29.07.2019 р. у справі № 927/224/18).

У відзиві на апеляційну скаргу, Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В обгрунтування своїх заперечень, товариство посилається на те, що рішення суду є правомірним та обґрунтованим з урахуванням діючого під час приватизації законодавства як і вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» які можуть бути застосовані тільки у випадку наявності підстав з дотриманням порядку та пропорційним урахуванням фактичних обставин справи, оцінки дій Позивача направлених на дотримання необхідного балансу в спосіб сумісний з правом приватного власника на «мирне володіння майном» в розумінні першого речення ст. 1 Першого протоколу про захист прав людини і основоположних свобод практики Європейського суду з прав людини.

Обґрунтовуючи свої заперечення Товариство посилається на те, що наведені Скаржником обставини були предметом розгляду та досліджувались Господарським судом Запорізької області по справі № 8/25д/09, по справі № 2/5009/5276/11 по яким судом встановлені фактичні обставини. Рішення набрали законної сили та мають преюдиційну силу в даному випадку, як таке, що спірний гуртожиток не був включений до статутного фонду ( капіталу) в процесі приватизації чи ( корпоратизації), що товариство створено в наслідок приватизації, встановлено правовий статус спірного гуртожитку, як і те що Відповідач набув його законним шляхом відповідно до Закону України «Про господарські товариства». Крім того, Товариство зазначає, що надані Позивачем листи на його адресу не надходили, що підтверджується наданими суду доказами. У Позивача не було жодної підстави, щодо здійснення наведених дій відносно гуртожитків які є приватною власністю, що підтверджує неправомірність дій Відповідача. Позивач не навів аргументів не надав суду жодного доказу на підтвердження, того що спірний гуртожиток підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізацію прав мешканців гуртожитків». Позивач не надав суду письмових повідомлень стосовно наявності об`єктивних та обґрунтованих причин неможливості подання доказів з позовною заявою з причин, що не залежали від нього, що підтверджується матеріалами господарської справи.

Товариство також вказує на те, що має місце неправомірне втручання Позивача як державного органу на мирне володіння власником приватною власністю, яке спрямоване на порушення конституційних прав власника - ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та норм міжнародного права.

Відповідач стверджує, що прийняття судом до розгляду несвоєчасно поданих доказів без поважних на те причин, а лише через неналежну підготовку сторони щодо судового розгляду справи порушує імперативні норми ГПК України та унеможливлює дотримання принципу рівності учасників справи і неупередженості суду.

Водночас, на думку Відповідача, приймаючи неправомірно рішення, Позивач не врахував вимоги передбачені п. 5 ст. 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», що рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган уповноважений управлять державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд. Не врахована і особливість передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури яка визначена ст. 41 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності.

Фонд державного майна України не скористався своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надав суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Кузнецової І.Л., Чус О.В..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2020 р. поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бердянської міської ради, розгляд скарги призначено в судове засідання на 27.08.2020 р.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 26.08.2020 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Кузнецової І.Л., відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів.

Автоматичною системою документообігу, для розгляду справи визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М., у складі колегії суддів: Чус О.В., Антоніка С.Г.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.08.2020 р., колегією суддів у складі: судді-доповідача Кощеєва І. М., суддів: Чус О.В., Антоніка С.Г., апеляційну скаргу Бердянської міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2020 р. у справі № 908/2258/19 прийнято до свого провадження.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.08.2020 р. по справі оголошено перерву в судовому засіданні до 13.10.2020 р.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 13.10.2020 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Антоніка С.Г., відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Кузнецової І.Л., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.10.2020 р., колегією суддів у складі: судді-доповідача Кощеєва І. М., суддів: Кузнецової І.Л., Чус О.В., апеляційну скаргу Бердянської міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2020 р. у справі № 908/2258/19 прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні 13.10.2020 р. по справі було оголошено перерву до 24.11.2020 р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2020 р. розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 15.12.2020 р.

07.12.2020 р. засобами електронного зв"язку на адресу Центрального апеляційного господарського суду від Бердянської міської ради надійшло клопотання про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів. Адреса електронної пошти, що буде використана заявником для входу до системи "EasyCon": , № телефону .

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.12.2020 р., судове засідання призначене на 15.12.2020 р. вирішено провести в режимі відеоконференції із забезпеченням її проведення для Бердянської міської ради поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Третя особа не скористалася своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечила явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Фонду державного майна України.

У судовому засіданні 15.12.2020 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду скасуванню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 22.12.2017 р. рішенням № 3 Бердянської міської ради VII скликання (37 сесія) було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки у м. Бердянську за адресою, зокрема, м. Бердянськ, вул. Європейська, 72 ( колишня вул. Кірова).

Пунктом 8 даного рішення передбачено, що у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у п. 6, юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради ради здійцснити претензійно-позовну роботу направлену на виконаня цього ріщення.

Оскільки ПрАТ "Бердянськбуд", як власник гуртожитку, рішення про передачу його у власність територіальної громади, не приймало, Позивачем, з посиланням на положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та норми Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" ініційовано спір про передачу гуртожитку у власність територіальної громади за рішенням суду на безоплатній основі.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Під час розгляду справи стони посилалися на обставини, які встановлені рішенням судів у справі № 2/5009/5276/11, 8/25д/09, № 20/81, як на підстави своїх вимог і заперечень, відповідно до яких встановлювалися обставини, що мають значення для розгляду справи № 908/2258/19.

Так, як вбачається з рішення Господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 р. у справі № 8/25д/09 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах - Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", третя особа - Бердянська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.1993 р. № КП-119 в частині приватизації 7 гуртожитків, які розташовані за адресами: вул. Свободи, 60, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14, вул. Дюміна, 102 в м. Бердянську та виключення їх вартості зі статутного фонду ЗАТ "Бердянськбуд", судом встановлено: "01 квітня 1990 р. ТСО "Запорожбуд"за Договором оренди надав в оренду майно треста "Бердянськбуд"організації орендарів. Відповідно до п. 1.1.2. Договору після його підписання організація орендарів набула статусу Орендного підприємства "Бердянськбуд". 07 квітня 1993 р. Наказом ФДМУ № 152-ПК "Про створення комісії з приватизації"затверджена комісія з приватизації державного майна, взятого в оренду організацією орендарів "Бердянськбуд". 15 червня 1993 р. Головою ФДМУ затверджений План приватизації орендного підприємства "Бердянськбуд". В п. 3.8. Плану зазначено, що приватизації підлягає все орендоване майно. 16 червня 1993 р. Розпорядженням Фонду державного майна України № 125-РПП затверджено план приватизації частки державного майна, що знаходиться в складі майна орендного підприємства "Бердянськбуд" м. Бердянськ. На 01 травня 1993 р. складена Відомість залишкової вартості основних засобів по ОП "Бердянськбуд", відповідно до якої в розділі "ЖКК"п. 29 була визначена залишкова вартість гуртожитків по вул. Свободи, 60 в розмірі 601308,76 руб. (с. 10, п.29); п. 40 - гуртожитку по вул. Червона, 16 в розмірі 1687816,84 руб.; п. 41 - по вул. Червона, 20 в розмірі 2513234,02 руб.; п. 39 - по вул. Дюміна, 102 в розмірі 1041621,78 руб.; п. З - по вул. Кірова, 72 в розмірі 220308,12 руб.; п. 4 - по вул. Кірова 74 в розмірі 230698,05 руб., вул. Франко, 14 - 806651,06 руб. 16 червня 1993 р. Розпорядженням Фонду державного майна України № 124-РОМ затверджений Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Згідно даного акту у вартість цілісного майнового комплексу ввійшла вартість спірних гуртожитків. 18 червня 1993 р. затверджений Головою ФДМУ Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу. 23 червня 1993 р. між ФДМУ та Організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" укладений Договір купівлі-продажу майна державного підприємства, відповідно до якого організація орендарів купила державне майно цілісного майнового комплексу. 09 вересня 1993 р. Актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд" Покупець прийняв згідно відомості інвентаризації викуплену ним державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Так, в Перелік жилих будинків, нежилих будівель та споруд включено гуртожиток по вул. Свободи, 60, гуртожиток по вул. Червона, 16, гуртожиток по вул. Червона, 20, вул. Дюміна, 102, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд зазначив наступне: вимоги заявлені прокурором та підтримані ФДМ України з посиланням на ст.. 203, 215 ЦК України, внаслідок порушення , як зазначено в позові, сторонами договору купівлі-продажу від 23.06.1993 р. приписів законодавства про приватизацію. Згідно роз`яснень президії ВАС України від 12.03.1999 р. № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням угод недійсними" (з наступними змінами та доповненнями) відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. Таким чином, правове обґрунтування вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, що надано у даному позові, відповідає приписам ст.. 48 ЦК УРСР - недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 21 ГПК України відповідачем у справі є особа, до якої заявлено вимоги про відновлення порушеного права або охоронюваного законом інтересу. Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу заявлені до ЗАТ "Бердянськбуд" з посиланням на факт правонаступництва.

Судом було встановлено, що за оспорюваним договором купівлі-продажу, укладеним 23.06.1993 р. Фондом державного майна України та організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд", Фонд передав, а організація орендарів придбала державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд" відповідно до договору оренди від 01.04.1990 р. та додаткової угоди до цього договору від 17.11.1992 р. Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.03.2005 р. у справі № 20/81 визнано недійсним п. 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ "Бердянськбуд" з дати його реєстрації виконавчим комітетом Бердянської міської ради № 572 від 24.12.1997 р. Згідно мотивувальної частини рішення (яке не оскаржено та набрало чинності) "відповідно з пунктом 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ "Бердянськбуд", ЗАТ є правонаступником утвореного в 1960 році державного будівельно-монтажного тресту "Бердянськбуд", в 1990 році утвореного на його базі орендного підприємства "Бердянськбуд". Матеріалами справи встановлено, що на момент реєстрації нової редакції Статуту ЗАТ "Бердянськбуд" було відсутнє правонаступництво, зазначене в п. 3.1 розділу 3 Статуту. Таким чином, особа, що не була стороною угоди -ЗАТ "Бердянськбуд", та не є згідно рішення суду правонаступником сторони оспорюваної угоди (організації орендарів), не є належним відповідачем у спорі про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині приватизації гуртожитків."

Як свідчать матеріали, предметом оспорюваного купівлі-продажу є цілісний майновий комплекс орендного підприємства "Бердянськбуд", який був предметом договору оренди від 01.04.1990 р., та згідно акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу ОП "Бердянськбуд" (затв. Розпорядженням ФДМ України від 16.06.1993 р. № 124-РОМ) та плану приватизації ОП "Бердянськбуд", викуплений організацією орендарів, в тому числі гуртожитки. Рішенням виконкому Бердянської міської ради народних депутатів № 366 від 08.07.1993 р. орендне підприємство "Бердянськбуд" перереєстровано у закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд". За актом приймання-передачі від 22.12.1993 р. організація орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" на підставі рішення засновників ЗАТ "Бердянськбуд" № 39 від 02.07.1993 р., засновницького договору від 02.07.1993 р. передала товариству "Бердянськбуд" колективне майно, придбане у ФДМ України згідно договору купівлі-продажу № КП-119 від 17.07.1993 р. та свідоцтва про право власності № П-130 від 22.12.1993 р., вартість якого визначена у 71115,7 тис. крб. Тобто, спірне майно, гуртожитки за зазначеними адресами, набуто ЗАТ "Бердянськбуд" з підстав, передбачених законом.". Також зазначено, що: "Що стосується самого факту включення будівель гуртожитків до майна цілісного майнового комплексу, що був предметом оренди, а згодом - предметом договору купівлі-продажу, суд не знаходить його таким, що суперечив законодавству, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин… Оскільки гуртожитки використовувались як тимчасове житло, виключно для проживання робітників підприємства, мали спеціальний статус надання у користування та виселення, у період відсутності певних нормативних актів (1990-1995 р.р.), гуртожитки згідно чинного законодавства включалися до майна цілісного майнового комплексу державного підприємства".

Так, залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, Вищий господарський суд України у постанові від 23.06.2011, з яким погодився Верховний суд України (постанова від 16.05.2011), зазначив - «...на момент проведення приватизації орендного підприємства гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до складу майна підприємств, що підлягало приватизації і до складу статутного фонду створених в процесі приватизації акціонерних товариств, оскільки законодавчої заборони не існувало. Таким чином, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №КП-119 від 23.06.1993 щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено. Крім того, як правомірно зазначив суд першої інстанції, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в т.ч. гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства».

В подальшому, рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.10.2011 р. у справі № 2/5009/52767/11 у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" про зобов`язання передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі, зокрема, гуртожиток по вул. Свободи, 60 в м. Бердянськ в розмірі 289/600 частки, відмовлено.

Вказане рішення залишено без змін відповідно до постанови Донецього апеляційного господарського суду від 06.12.2011 та відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 28.02.2012. Так, переглядаючи вказане рішення, суд касаційної інстанції у своїй постанові встановив, що враховуючи приписи законодавства України, які діяли на момент приватизації підприємства відповідача, колегія підтримує висновки судів попередніх інстанцій, що гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад, тому могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Крім того, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неправомірність набуття відповідачем права власності на спірні гуртожитки. При цьому, колегія звертає увагу на те, що приватизація Орендного підприємства "Бердянськбуд" відбувалась на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, шляхом викупу, що спростовує доводи скаржників, викладені в касаційних скаргах.".

З урахуванням встановлених судами фактів під час розгляду справ № 8/25д/09 та 2/5009/52767/11 щодо обставин та підстав створення Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", набуття ним у власність спірного гуртожитку шляхом викупу, на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, зокрема приписів Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затверджених наказом Фонду державного майна України від 0402.19993 № 56, Декрету Кабінету міністрів України "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду від 20.05.1993 № 57-93, суд першої інстанції дійшов висновку, що Закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд" було створено в процесі приватизації державного майна.

Разом з тим, під час перегляду Вищим господарським судом України рішення суду першої інстанції по справі № 8/25д/09 встановлено, що ЗАТ "Бердянськбуд" є правонаступником прав і обов`язків орендаря відповідно до закону, оскільки згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" ( в редакції, що діяла з 11.06.1993 р. по 01.08.1993 р. під час реєстрації статуту ЗАТ "Бердянськбуд" ) з моменту реєстрації товариства договір оренди вважається розірваним, діяльність підприємства, створеного на базі орендованого майна, або будь-якого суб`єкта підприємницької діяльності, який орендує майно, припиняється, товариство стає правонаступником прав і обов`язків орендаря.

При цьому, відповідно до п. 2.1. Статуту зазначено що Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" є повним правонаступником Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" створеного рішенням засновників 02.07.1993 р. протокол № 39 на базі Орендного підприємства "Бердянськбуд" організацією орендарів на підставі договору купівлі-продажу № КП-119 від 23.06.1993 р. з Фондом держмайна України цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд".

Відтак, враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку що приписи Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" розповсюджуються на Відповідача у справі - Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд", далі Закон.

В основу оскаржуваного рішення про відмову в задоволені позову покладено висновок місцевого господарського суду про те, що Позивачем не надано доказів надсилання Відповідачеві звернень щодо врегулювання питання способу передачі спірного гуртожитку, як і не надано доказів відмови Відповідача передати гуртожиток. Так, в рішенні Бердянської міської ради VII скликання (37 сесія) від 22.12.2017 р. № 3 не вирішено способу передачі - безоплатно, з частковою чи повною компенсацією.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не погоджується з висновками суду попередньої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону, регулює Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" ( надалі - Закон ).

За змістом частин 3, 4 ст. 1 цього Закону сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, за винятком гуртожитків, що перебувають у віданні чи в оперативному управлінні окремих відомств (казенних установ). Разом із цим дія Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів ( до 01.12.1991 року ) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Згідно з положеннями ст. 1-1 Закону для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: 2) гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів ( до 1 грудня 1991 року ) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом; 7) житловий комплекс гуртожитку - гуртожиток як цілісний об`єкт нерухомого майна (будівля гуртожитку та/або його частини, його мережі, відведена під ним земельна ділянка, його прибудинкова територія та розташовані на ній будівлі і споруди, необхідні для утримання та обслуговування гуртожитку за прямим цільовим призначенням - для проживання мешканців).

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, яку передано в користування державне майно, або суд.

Таким чином, серед винятків, на які не поширюється дія цього Закону, відсутні об`єкти права державної власності ( гуртожитки ), які були безоплатно включені до статутних фондів організацій, створених у процесі приватизації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

З урахуванням встановлених судами фактів під час розгляду справ № 8/25д/09 та № 2/5009/52767/11 щодо обставин та підстав створення Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", набуття ним у власність спірного гуртожитку шляхом викупу, на підставі діючого на момент приватизації ( 1993 рік ) законодавства, зокрема приписів Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затверджених наказом Фонду державного майна України від 04.02.1993 р. № 56, Декрету Кабінету міністрів України "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду" від 20.05.1993 р. № 57-93, Закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд" було створено в процесі приватизації державного майна.

Виходячи з положень Закону гуртожиток, який увійшов до статутного капіталу Відповідача в процесі приватизації підлягає передачі у власність територіальної громади, у тому числі за рішенням суду.

Дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" поширюється на майно державної форми власності ( гуртожитки ), які увійшли до статутного фонду ( капіталу ) під час приватизації чи корпоратизації в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, а отже і на правовідносини, які виникли у даній справі.

Водночас, ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування ( ст. 3 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" ).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону гуртожитки ( як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини ), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Ч. 3 ст. 14 Закону встановлює, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1. На безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2. На частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3. На компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Таким чином у зазначеному Законі диференційовано форми такої передачі (безкомпенсаційна, частково-компенсаційна, компенсаційна), а також частково врегульовано підстави та порядок такої передачі.

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" до повноважень органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках віднесено: прийняття рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону; звернення до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 ч. 3 ст. 14 цього Закону; звернення до суду з позовом про визначення розміру відшкодування власнику гуртожитку за передачу гуртожитку у власність територіальної громади на частково-компенсаційній основі відповідно до цього Закону в меншому розмірі, ніж передбачено пунктом 3 ч. 4 ст. 14 цього Закону.

Таким чином, для передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради останньою мало бути прийнято відповідне рішення в межах наданих законом повноважень із визначенням способу такої передачі - безоплатного, з частковою чи повною компенсацією.

Як вбачається із матеріалів даної справи, 22.12.2017 р. Бердянська міська рада Запорізької області прийняла рішення № 3 "Про майнові питання", згідно з п. 6 якого, міська рада вирішила прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків", зокрема, гуртожитку за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 72 (колишня вул. Кірова). П. 8 зазначеного рішення передбачено, що у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у пункті 6 юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської ради необхідно здійснити претензійно-позовну роботу, направлену на виконання цього рішення.

Бердянська міська рада Запорізької області звернулась до ПрАТ "Бердянськбуд" листом від 28.12.2017 р. № 01-8297/41 "Про передачу гуртожитків до комунальної власності", в якому просила розглянути питання передачі до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська гуртожитку. У вказаному листі міська рада зазначила про те, що у випадку відсутності згоди власника міська рада буде ініціювати вирішення вказаного питання в судовому порядку.

В оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції зазначив, що Позивачем не було надано доказів надсилання Відповідачеві звернень щодо врегулювання питання способу передачі спірного гуртожитку, як і не надано доказів відмови Відповідача передати гуртожиток.

Проте, як зазначається в апеляційній скарзі та підтверджується матеріалами справи представник Позивача повідомив суду, що готовий надати суду для огляду витребувані оригінали документів, серед них і лист від 28.12.2017 р. вих. № 01-8297/41 ( лист яким Позивач звертається до Відповідача щодо прийняття рішення про передачу спірного гуртожитку до комунальної власності, копія котрого разом з чеком міститься в матеріалах справи ), а також поштовий чек.

Відповідь на вказаний лист Бердянської міської ради ПрАТ "Бердянськбуд" не надав.

Матеріали справи не містять пропозицій Відповідача щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності, в тому числі на компенсаційній основі.

Також, відсутні пропозиції щодо способу передачі спірного гуртожитку до комунальної власності і в протоколі розширеного засідання Наглядової ради ПрАТ "Бердянськбуд" від 07.11.2019 р.

Ст. 25-1 Закону визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов`язані з порушенням майновий прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються у судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що Відповідач не вчиняв дій по передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська, Бердянська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Бердянська, відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на виконання своїх повноважень і звернулась до суду за захистом порушених прав шляхом примусової передачі спірної будівлі по вул. Європейська, 72 у розмірі 10642/21000 частки у м. Бердянську до комунальної власності.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується Конституцією України ( аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 р. у справі № 904/10435/17, від 29.07.2019 р. у справі № 927/224/18 ).

Згідно з положеннями ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на які посилається Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства… Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів…

Прийняття судом рішення щодо передачі у комунальну власність приміщень гуртожитку, право власності на які зареєстровано за Відповідачем, повинно відбуватись на підставі національного законодавства та з урахуванням загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини, зокрема, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 р., "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 р., "Щокін проти України" від 14.10.2010 р., "Сєрков проти України" від 07.07.2011 р., "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 р., "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 р., "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 р. ) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Одним із важливих елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. При цьому ЄСПЛ вважає, що не існує універсальних правил визначення розміру компенсації й таке питання повинно розглядатися в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх фактичних обставин. Компенсація має бути розумно пов`язаною з вартістю втраченого майна, але не обов`язково має відповідати його ринковій вартості.

У рішенні у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів".

Доводи Відповідача щодо неправомірного порушення його права власності з посиланням на ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не приймаються апеляційним судом, оскільки практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є "в інтересах суспільства". Цілком прийнятним є те, що законодавець користується більшими можливостями для здійснення соціально-економічної політики, і суд поважає підхід законодавця до проблеми вимог, пов`язаних з "інтересами суспільства" (справа "Прессос Компанія Нав`єра С.А. та інші проти Бельгії", рішення від 20.11.1995 р. № 332). Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 ст. 1 Протоколу лише за виключних обставин ( справа "Україна-Тюмень" проти України, рішення від 22.11.2007 р. ).

Також, рішення ЄСПЛ завжди є індивідуальним і всі правові аргументи ( правові позиції), що в певному контексті є обов`язковими в інших умовах можуть бути лише додатковим способом тлумачення, тобто, є обмеження прецедентності рішення та закладені вони у самому предметі судового розгляду.

Ст. 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Бердянською міською радою, як Позивачем у справі, було дотримано встановлений законом порядок передачі гуртожитків, зокрема, щодо прийняття рішення, яким фактично надано згоду прийняти до комунальної власності спірний гуртожиток, та звернення до Відповідача для вирішення питання щодо такої передачі.

Вказана обставина встановлена рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019 р. залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.06.2020 р. у справі № 908/2257/19 за позовом Бердянської міської ради до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади

Ч. 4 ст. 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Підставою для звернення Позивача до місцевого господарського суду з даним позовом стало порушення прав громадян, які звертались до Бердянської міської ради з колективними заявами, як мешканці спірного гуртожитку.

Так, матеріали справи містять колективні звернення мешканців гуртожитку від 02.01.2020 р. та від 14.06.2017 р. щодо здійснення необхідних заходів щодо забезпечення прав мешканців гуртожитку.

Дія Закону направлена на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які, як свідчать встановлені обставини, зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема, на приватизацію займаних кімнат.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши обставини справи і наявні у ній докази, встановив, що будівля за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 72 у розмірі 10642/21000 частки є саме гуртожитком; цей гуртожиток увійшов до статутного фонду ПрАТ "Бердянськбуд" ( Відповідача ); доказів того, що цей гуртожиток збудовано або придбано до 01.12.1991 р. приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти у матеріалах справи немає, отже спірний гуртожиток, зважаючи на положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", має бути переданий у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська. При цьому, апеляційним господарським судом враховано, що дія зазначеного Закону спрямована на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема на приватизацію займаних кімнат, і дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в обраний Позивачем спосіб.

Оскільки передача спірного гуртожитку до комунальної власності обумовлена забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, припинення права власності Відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Отже, доводи Відповідача про відсутність підстав для передачі спірної будівлі з приватної власності у примусовому порядку є безпідставними.

Водночас колегія суддів зазначає, що відсутність затвердженої Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у відповідному періоді не виключає можливості задоволення цього позову про зобов`язання передати гуртожиток та не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку, встановленого законом; концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад відображено у Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки", схвалено розпорядженнями Кабінету Міністрів України, зокрема, від 13.01.2010 р. № 83-р, вона не втратила чинності та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, у власності чи у господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності, та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі № 924/57/19 від 04.02.2020 р..

Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження встановленими у справі фактичними обставинами та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Водночас, апеляційний господарський суд не бере до уваги аргументи, викладені Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, як такі, що не узгоджуються із обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. Рішення місцевого господарського суду має бути скасовано. Судом апеляційної інстанції приймається нове рішення про задоволення позовних вимог, зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" передати на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток, включений до статутного капіталу ПрАТ "Бердянськбуд", за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 72 у розмірі 10642/21000 частки.

Судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бердянської міської ради задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2020 р. у справі № 908/2258/19 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Передати на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток, включений до статутного капіталу ПрАТ "Бердянськбуд" за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 72 у розмірі 10642/21000 частки, про що видати наказ.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" на користь Бердянської міської ради 1 921,00 грн. судового збору за подання позову до Господарського суду Запорізької області, про що видати наказ.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" на користь Бердянської міської ради 2 881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду, про що видати наказ.

Видачу наказів доручити Господарському суду Запорізької області .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Постанова складена у повному обсязі 21.12.2020 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя О.В. Чус