ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року
м. Київ
cправа № 910/14341/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. головуючого, Дроботової Т.Б., Чумака Ю.Я.,

секретар судового засідання Шпорт В.В.,

за участю представників:
Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганська
фірма по агрохімічному обслуговуванню
сільського господарства «Агрохім» не з`явився,
Міністерства оборони України Цюцюри В.І.,
Державної казначейської служби України не з`явився,

розглянувши у закритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 (у складі колегії суддів: Смірнова Л.Г. (головуючий), Тищенко А.І., Чорногуз М.Г.)

у справі № 910/14341/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім»
до Міністерства оборони України,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України,
про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 24 133 681,71 грн,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім» (далі ТОВ «Агрохім») звернулося до суду з позовом до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, у якому просило стягнути з Міністерства оборони України на свою користь матеріальну шкоду в сумі 24 133 681,71 грн, у тому числі 13 945 181,71 грн 3 % річних та інфляційних втрат, 5 000,00 грн витрат на проведення економічної експертизи та складання експертного висновку, 10 183 500,00 грн неодержаного прибутку.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 у справі № 910/23120/16, яке набрало законної сили 12.10.2017, з Міністерства оборони України на користь ТОВ «Агрохім» на відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження його майна у зв`язку із надзвичайною подією, яка сталася 29.10.2015 на території складу боєприпасів у м. Сватове Луганської області, стягнуто 29 541 956,20 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 206 700,00 грн. Зазначене рішення виконане Міністерством лише 19.09.2018. У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивачем відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за період з 30.10.2015 по 18.10.2018 нараховано 3 % річних в сумі 2 559 223,71 грн та інфляційні втрати в сумі 11 385 958,00 грн, які позивач просив стягнути на свою користь. Також позивач просив стягнути збитки у виді неодержаного прибутку, розмір яких підтверджено висновком експерта за результатами проведення економічної експертизи.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ТОВ «Агрохім» упущену вигоду в сумі 10 183 500,00 грн, 3 % річних в сумі 2 547 088,07 грн, інфляційні втрати в сумі 11 330 470,12 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 360 915,87 грн.
Суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог у частині, що задоволена судом.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 скасовано, ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Апеляційний суд виходив із того, що до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК не підлягають застосуванню, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних не нараховуються на суму боргу, який виник з деліктних правовідносин. Разом із тим, суд дійшов висновку, що Міністерством оборони України доведено відсутність факту протиправного винного діяння, яке спричинило заподіяння збитків позивачу, що виключає покладення на нього відповідальності з відшкодування таких збитків, при цьому, за висновками суду, Міністерство оборони України не є належним відповідачем за відповідними вимогами позивача.
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у березні 2020 року ТОВ «Агрохім» подало касаційну скаргу, у якій з урахуванням уточнень, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК), просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 залишити в силі. Крім того, ТОВ «Агрохім» просило стягнути з Міністерством оборони України витрати зі сплати судового збору та проведення судової економічної експертизи на загальну суму 1 140 965,69 грн.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.04.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 910/14341/18 за касаційною скаргою ТОВ «Агрохім» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, а ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.06.2020 призначено касаційну скаргу до розгляду у закритому судовому засіданні на 17.06.2020.
У судовому засіданні 17.06.2020 Судом оголошено перерву до 24.06.2020.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.06.2020 зупинено касаційне провадження у справі № 910/14341/18 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 918/631/19.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.11.2020 поновлено провадження у справі № 910/14341/18 та призначено касаційну скаргу ТОВ «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 у справі № 910/14341/18 до розгляду у закритому судовому засіданні на 02.12.2020.
Міністерство оборони України у відзиві на касаційну скаргу та додаткових поясненнях зазначає про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
У поясненнях щодо відзиву на касаційну скаргу ТОВ «Агрохім» наведено аргументи, аналогічні доводам касаційної скарги.
06.10.2020 до Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ «Агрохім» про долучення до матеріалів справи як судову практику постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 у справі № 426/20347/18.
ТОВ «Агрохім», Державна казначейська служба України в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання не зверталися.
Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Міністерства оборони України, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 у справі № 910/23120/16, яке набрало законної сили 12.10.2017, задоволено позов ТОВ «Агрохім» про відшкодування матеріальної шкоди та стягнуто з Міністерства оборони України на користь позивача 5 608,00 грн витрат на проведення технічного обстеження будівельних конструкцій, інженерних мереж та складання звіту, 13 426 911,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди, що завдано ТОВ «Агрохім» у результаті пошкодження (знищення) внаслідок надзвичайної події 29.11.2015 комплексу будівель і споруд, 49 896,00 грн витрат на проведення будівельно-технічного дослідження та складання експертного висновку; 1 894 872,23 грн на відшкодування матеріальної шкоди, що спричинена ТОВ «Агрохім» як власнику транспортних засобів, внаслідок надзвичайної події 29.10.2015, 11 753,28 грн витрат на проведення автотоварознавчого дослідження та складання експертного висновку, 811 590,42 грн нестачі основних засобів ТОВ «Агрохім», що були знищенні внаслідок надзвичайної події 29.10.2015, 13 296 418,87 грн на відшкодування матеріальної шкоди, що спричинена ТОВ «Агрохім» як власнику товарних запасів (продукції), що знаходилися на складі за адресою: м. Сватове, вул. Ново-Старобільська, 28-А, та були знищенні внаслідок вибуху складу боєприпасів Збройних Сил України в м. Сватове в ніч з 29 на 30.10.2015, 44 906,40 грн витрат на проведення товарознавчого дослідження та складання експертного висновку, 206 700,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Зазначене рішення суду першої інстанції у справі № 910/23120/16 залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 та постановою Верховного Суду від 22.03.2018.
Це рішення суду виконано Міністерством оборони України 19.09.2018.
Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога ТОВ «Агрохім» про стягнення з Міністерства оборони України матеріальної шкоди в сумі 24 133 681,71 грн, у тому числі 13 945 181,71 грн 3 % річних та інфляційних втрат, 5 000,00 грн витрат на проведення економічної експертизи та складання експертного висновку, 10 183 500,00 грн неодержаного прибутку, обґрунтована простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК є підставою для нарахування 3 % річних та інфляційних страт за період з 30.10.2015 по 18.10.2018, а також заподіянням збитків у виді неодержаного прибутку, розмір яких підтверджено висновком експерта за результатами проведення економічної експертизи.
Суд першої інстанції при вирішенні спору виходив із того, що позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, тому підлягають задоволенню, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат і 3 % річних необхідно задовольнити частково з огляду на помилки в наданому позивачем розрахунку, вимоги про стягнення витрат на проведення економічної експертизи в сумі 5000,00 грн, за висновками суду, не підлягають задоволенню, оскільки ця сума не є збитками в розумінні статті 225 Господарського кодексу України.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що в результаті події, яка сталася в ніч з 29 на 30.10.2015 у м. Сватове, а саме вибуху складу боєприпасів Збройних Сил України, позивачу було завдано певних збитків, проте, оскільки ця надзвичайна подія сталася під час проведення антитерористичної операції, Міністерство оборони України не є належним відповідачем за цими позовними вимогами, при цьому позивачем не доведено протиправної поведінки саме Міністерства оборони України, що виключає наявність складу правопорушення та підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування збитків. Водночас судом апеляційної інстанції зауважено, що обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.
У поданій касаційній скарзі (з урахуванням уточнень) ТОВ «Агрохім» послалося на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 625 ЦК, оскільки зазначена норма поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від природи їх виникнення; судом апеляційної інстанції в порушення частини 4 статті 75 ГПК не взято до уваги обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/23120/16, а саме: обставини, за якими відбулася певна подія, факт заподіяння матеріальної шкоди внаслідок цієї події, особу, на яку відповідно до норм законодавства покладається обов`язок з відшкодування цієї шкоди, Міністерство оборони України; обставинами, встановленими судовим рішенням у справі № 910/23120/16, спростовуються висновки суду апеляційної інстанції про те, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі; судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статей 22, 1166 ЦК та не досліджено і не надано належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які підтверджують факт заподіяння позивачу збитків та їх розмір. При цьому скаржник послався на те, що висновки суду апеляційної інстанції у цій справі не відповідають висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23.01.2012 у справі № 37/64, від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/23120/16.
За змістом частин 1-3 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку оскаржене судове рішення, враховуючи встановлені ГПК межі зазначеного перегляду, виходить із такого.
Суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % вважав такі вимоги безпідставними, оскільки положення статті 625 ЦК не застосовуються до правовідносин, які виникли з недоговірного зобов`язання (делікту).
Проте з такими висновками суду погодитися не можна.
Так, статтею 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, частиною 2 якої передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 509, 524, 533-535 ЦК грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК.
Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою.
Стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги 5 ЦК поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 цього Кодексу).
Таким чином у статті 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначені висновки щодо застосування статті 625 ЦК до зобов`язань, які виникли з недоговірного зобов`язання (делікту), наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, висновками у якій ТОВ «Агрохім» обґрунтувало наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.
Аналогічні за змістом висновки щодо застосування статті 625 ЦК містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, до закінчення перегляду у касаційному порядку судових рішень у якій було зупинено касаційне провадження у справі № 910/14341/18.
У справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що позивачем заявлено вимоги, у тому числі про стягнення інфляційних втрат і 3 %, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК на суму боргу, за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з відшкодування шкоди.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції при вирішенні справи неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК та не врахував висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Водночас суд касаційної інстанції не приймає до уваги посилання ТОВ «Агрохім» у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України від 23.01.2012 у справі № 37/64, від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, оскільки висновки суду касаційної інстанції стосувалися обставин того, що наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, та застосування норм права, які регулюють правовідносини, що є відмінним від правовідносин у справі, яка розглядається.
Разом із тим, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем за позовними вимогами ТОВ «Агрохім», у тому числі і щодо вимог про відшкодування збитків у виді неодержаного прибутку.
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За встановлених у справі, яка розглядається, обставин, рішенням суду у справі № 910/23120/16 за позовом ТОВ «Агрохім» до Міністерства оборони України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, за участю третіх осіб: Сватівської міської ради, Державної казначейської служби України, Генерального штабу Збройних Сил України, Служби безпеки України, про відшкодування матеріальної шкоди, що набрало законної сили, встановлено наступні обставини:
факт настання події 29.10.2015 у м. Сватове Луганської області, а саме: виникнення та поширення пожежі на об`єднаних польових складах ракетно-артилерійського озброєння Збройних Сил України Міністерства оборони України, що призвело у подальшому до детонації боєприпасів, які зберігалися на території складу; повного знищення складу, ураження озброєння і військової техніки, загибелі та поранення людей, знищення майна та нанесення значних матеріальних збитків прилеглій інфраструктурі;
подія відбулася внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків посадовими особами Міністерства оборони України, які приймали рішення про місцерозташування складів боєприпасів, в період створення та функціонування складу, відповідали за стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки;
внаслідок зазначеної пожежі та детонації боєприпасів, що зберігалися на об`єднаних польових складах, ТОВ «Агрохім», яке здійснювало господарську діяльність на прилеглій території і потрапило у зону ураження, було заподіяно матеріальну шкоду у зв`язку зі знищенням та пошкодженням його нерухомого майна, транспортних засобів, товарно-матеріальних цінностей, а також через понесені ним витрати на проведення необхідних досліджень.
Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору у справі, яка розглядається, обмежившись посиланням на те, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем, в порушення частини 4 статті 75, статті 86 ГПК, взагалі не надав будь-якої оцінки обставинам, встановленим рішенням суду у справі № 910/23120/16, в оскарженій постанові не навів обґрунтування, за яким не приймає до уваги зазначені факти. Разом із тим судом не перевірено доводів позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заявлені саме до Міністерства оборони України, надані на їх підтвердження докази та не встановлено наявності/відсутності порушеного права, на захист якого подано позов.
Крім того, у постанові від 22.03.2019 у справі № 910/23120/16, на яку здійснено посилання ТОВ «Агрохім» у касаційній скарзі, Верховний Суд у подібних правовідносинах застосував положення статей 22, 1187 ЦК, статей 3, 14 Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) та дійшов висновку, що на Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройними Силами України покладено обов`язок здійснювати від імені держави управління військовим майном, зокрема боєприпасами, що є джерелом підвищеної небезпеки, та здійснювати контроль за їх використанням і збереженням, у тому числі у разі закріплення військового майна за військовими частинами, а також забезпечувати комплектування Збройних Сил України особовим складом та його підготовку. У цих правовідносинах обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
Водночас суд апеляційної інстанції такі висновки Верховного Суду не врахував, натомість, пославшись на висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, наведені в інших постановах Верховного Суду, зокрема у справах № 243/10982/15-ц, № 265/6582/16-ц, № 910/21069/17, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення саме цієї справи та не з`ясував, чи виникли спірні питання застосування одних і тих самих норм матеріального права саме у подібних правовідносинах.
Так, у постанові від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц за позовом про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, Велика Палата Верховного Суду за встановлених у цій справі обставин належності майна (БМП-2) на час дорожньо-транспортної пригоди на праві оперативного управління військовій частині, дійшла висновку, що ця військова частина відповідно до статті 1187 ЦК повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
У постанові від 15.02.2019 у справі № 910/21069/17 Верховний Суд скасував судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, заявленого у тому числі і до Міністерства оборони України, передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції та навів висновок за яким, з огляду на норми частини 2 статті 1187 ЦК для вирішення питання про особу, що зобов`язана відшкодувати заподіяну позивачу шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, слід встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Проте у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, зазначивши, що Міністерство оборони України не є тією особою, на яку може бути покладено обов`язок з відшкодування завданих позивачу збитків, на підставі наявних у матеріалах справи доказах і відповідно до норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини, взагалі не встановив і в постанові не зазначив правовий режим об`єднаних польових складів та майна (боєприпасів), як джерела підвищеної небезпеки; особу, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а відтак не навів обставини та правового обґрунтування щодо особи, яка відповідно до закону має відповідати за шкоду (збитки), завдану позивачу джерелом підвищеної небезпеки внаслідок події, яка сталася на цих складах.
У справі № 265/6582/16-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019), предметом позову у якій є вимога про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України заподіяної терористичним актом шкоди за пошкоджене торгівельне приміщення, судом встановлено обставини заподіяння позивачу шкоди внаслідок пошкодження майна під час терористичного акта у період проведення антитерористичної операції.
Однак у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, застосувавши до спірних правовідносин положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та у постанові від 10.02.2020, навівши цитати пунктів 66-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, не зазначив, у контексті яких встановлених обставин справи № 910/14341/18, ним зроблено таке посилання, ще й з огляду на те, що будь-яких обставин заподіяння ТОВ «Агрохім» шкоди (збитків) під час терористичного акта у період проведення антитерористичної операції судом апеляційної інстанції у цій справі не встановлювалося. Поряд із цим судом апеляційної інстанції взагалі не надано оцінки обставинам, за якими ТОВ «Агрохім» було завдано збитків, і які встановлено, зокрема рішенням суду у справі № 910/23120/16.
Водночас за змістом статті 86, частини 5 статті 236, статті 237 ГПК господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15).
Проте суд апеляційної інстанції при вирішенні справи з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Агрохім» взагалі не перевіряв наданий позивачем суду розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, правильність періоду нарахованого та заявленого позивачем до стягнення розміру процентів річних та інфляційних втрат, а також суми упущеної вигоди відповідно до норм права, які регулюють спірні правовідносини, тому і доводи касаційної скарги Міністерства оборони України щодо неправильності визначення позивачем періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат не може бути оцінено судом касаційної інстанції.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає, оскільки суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим.
З огляду на те, що судом апеляційної інстанції при вирішенні справи було неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права що підлягають застосуванню, та порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Переглянувши у касаційному порядку судове рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що наведені вище обставини щодо дослідження та оцінки в сукупності доказів, які є в матеріалах справи, згідно з пунктом 1 частини 3, частини 4 статті 310 ГПК є підставою для скасування оскарженого судового рішення та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім» задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 у справі № 910/14341/18 скасувати.

3. Справу № 910/14341/18 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: Т.Б. Дроботова

Ю.Я. Чумак