Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2020 р. м. Рівне Справа № 918/1042/20

Господарський суд Рівненської області у складі судді Заголдної Я.В. при секретарі судового засідання Сідлецькій Ю.Р. розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" (вул. Народна, 50, смт. Млинів, Рівненська область, 35100, ) до відповідача-1 Млинівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (вул. Поліщука, 18, смт. Млинів, Рівненська область, 35100, ), відповідача-2 Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області (вул. С. Петлюри, 13, м. Рівне, 33028, ) про стягнення 130 817 грн 92 коп.

за участю представників учасників справи:

- від позивача: Тарновецький Павло Ярославович (адвокат).

- від відповідача-1: не з`явився;

- від відповідача-2:

Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень"

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 16.12.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск DVD-R, серійний номер MAP6B3WJ22142571.

ВСТАНОВИВ:

06.11.2020 року до Господарського суду Рівненської області надійшов позов від Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" до відповідача-1 Млинівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та відповідача-2 Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, у якому позивач, посилаючись на ст. 2, 15, 16, 170, 1212, 1213 Цивільного кодексу України та ст. ст. 1, 2, 4, 5, 12, 20, 24, 27, 162, 163, 164, 247 Господарського процесуального кодексу України просить суд стягнути з Державного бюджету України 130 567 грн 92 коп. безпідставно стягнутих коштів у вигляді виконавчого збору за постановою ВП 59586759 від 24.07.2019 року, яка є скасованою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 та 250 грн 00 коп. надлишку перерахованої суми виконавчого збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на безпідставне не повернення відповідачем-1 надмірно стягнутого виконавчого збору, у зв`язку з чим позивач просить повернути зайво стягнуті кошти у зазначених вище розмірах.

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результати їх розгляду.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями 06.11.2020 року справу № 918/1042/20 розподілено судді Заголдній Я.В.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/1042/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначити на 02.12.2020 року, визначити відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - 10 днів з дня вручення даної ухвали, запропонувати сторонам:

а) позивачу: подати суду будь-які додаткові докази в обґрунтування позовних вимог (у разі їх наявності);

б) встановити відповідачу строк для подання відзиву на позов суду з урахуванням вимог ст. ст. 165, 178 ГПК України - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, одночасно надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази такого направлення надати суду;

в) позивачу: відповідно до ст. 166 ГПК України подати суду відповідь на відзив у 5-денний строк з дня отримання відзиву; одночасно надіслати відповідь на відзив відповідачу та надати суду докази такого скерування відповідачу.

г) відповідачу: у строк протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив подати до суду заперечення на відповідь на відзив з урахуванням вимог ст. 167 ГПК України, одночасно надіслати заперечення позивачу та надати суду докази такого скерування позивачу.

24.11.2020 року в межах строку, встановленого судом, від відповідача-2 на поштову адресу Господарського суду Рівненської області надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти задоволення позовних вимог.

26.11.2020 року в межах строку, встановленого судом, на офіційну електронну пошту Господарського суду Рівненської області від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти задоволення позовних вимог. Вказаний відзив надійшов на поштову адресу Господарського суду Рівненської області у паперовому вигляді 26.11.2020 року.

У судовому засіданні 02.12.2020 року господарським судом розпочато розгляд справи № 918/1042/20 по суті.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 02.12.2020 року оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду справи № 918/1042/20 по суті на 16.12.2020 року.

16.12.2020 року судом встановлено, що представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення.

Положеннями ч. 1 ст. 247 ГПК України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.202 ГПК України).

Тому суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника відповідача-1 за наявними у справі доказами.

04.12.2020 року від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови про скасування процесуального документу від 24.07.2019 року ВП № 59586759, якою скасовано документ «Постанова про стягнення виконавчого збору» від 18.07.2019 року, що видав державний виконавець Чугаєвська Інна Петрівна при примусовому виконанні судового наказу у справі № 918/93/19 від 09.07.2019 року.

У вказаному клопотанні позивач просить суд визнати поважною причину ненадання постанови про скасування процесуального документу від 24.07.2019 року разом з позовною заявою, поновити Товариству з обмеженою відповідальністю "Терлич" строк для подання постанови, прийняти та долучити її до матеріалів справи.

Господарський суд, розглянувши вимогу позивача щодо поновлення пропущеного строку подання доказів дійшов висновку про її задоволення виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Разом з тим, відповідно до статті 114 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

При цьому у статті 116 ГПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З зазначеного вбачається, суду слід розрізняти строки, тривалість яких наперед визначена законом, і строки, тривалість яких визначається судом з урахуванням обставин кожної конкретної справи та особливостей кожної конкретної процесуальної дії.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09.11.2020 року запропоновано позивачу: подати суду будь-які додаткові докази в обґрунтування позовних вимог (у разі їх наявності) у строк до першого судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Позивачем у своїй вимозі про поновлення строку для подання доказу зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Терлич" не подавало постанову про скасування процесуального документа від 24.07.2020 року разом з позовною заявою оскільки виконавчий збір сплачувався на підстави постанови про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року, а у зв`язку із долученням відповідачем-1 постанови від 18.07.2020 року до відзиву, позивач вважає за необхідне також долучити до матеріалів справи доказ, який підтверджує, що постанова від 18.07.2020 року скасована.

Отже, як зазначає позивач, вказане свідчить про поважність причин пропуску процесуального строку на подання доказу і про поважність причин для його поновлення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи.

Основоположними елементами права на справедливий суд є верховенство права та належне здійснення правосуддя.

Право на суд поширюється на здійснення окремих судових процедур.

У демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення ( Delcourt v. Belgium).

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві (Bellet v. France).

Як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Суд повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Зважаючи на викладене, господарський суд визнає причини пропуску позивачем процесуального строку на подання доказу - поважними, та вважає за необхідне поновити позивачу пропущений процесуальний строк для подання доказу, оскільки втрата позивачем процесуальної можливості на подання доказу, що має значення для об`єктивного розгляду справи внаслідок пропуску строку на його подання з поважних причин, є процедурним поняттям, яке може порушити принцип забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відтак господарський суд долучає копію постанови про скасування процесуального документу від 24.07.2019 року ВП № 59586759 до матеріалів справи.

Також судом встановлено, що позивач у справі не скористався своїм процесуальним правом на подання письмової відповіді на відзиви відповідачів-1 та -2.

Судом встановлено, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, судом дотримано під час розгляду справи обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Присутній у судовому засіданні 16.12.2020 року представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Присутній у судовому засіданні 16.12.2020 року представник відповідача-2 заперечував стосовно задоволення позовних вимог із підстав, вказаних у відзиві.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи та заперечення позивача та відповідачів-1 та -2, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається із постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.10.2020 року у справі № 918/93/19 Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" про стягнення 3 689 280 грн. 00 коп., з яких: 2 804 280 грн. 00 коп. - основний борг, 885 000 грн. 00 коп. - штраф. 18.03.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" надійшов зустрічний позов про визнання недійсним першого речення пункту 7.3. Договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019 року у справі №918/93/19 позов ТОВ "Волинь-зерно-продукт" до ТОВ "Терлич" задоволено. Стягнуто з ТОВ "Терлич" на користь ТОВ "Волинь-зерно-продукт" 2 700 000,00 грн. основного боргу, 885 000,00 грн. штрафу та 55 339,20 грн. - відшкодування витрат на оплату судового збору. Провадження у справі в частині вимог про стягнення з ТОВ "Терлич" основної заборгованості в сумі 104 280,00 грн. - закрито. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 02.07.2019 року у справі № 918/93/20 апеляційну скаргу ТОВ "Терлич" на рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019 у справі №918/93/19 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019 у справі №918/93/19 змінено. Стягнуто з ТОВ "Терлич" на користь ТОВ "Волинь-зерно-продукт" - 2 700 000 грн. 00 коп. основного боргу, 442 500 грн. 00 коп. штрафу та 55 339 грн. 20 коп. - відшкодування витрат на оплату судового збору. В решті рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019 у справі №918/93/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.10.2020 року у справі № 918/93/19 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" від 23.07.2019 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2019 та на рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019 у справі № 918/93/19 залишено без задоволення, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2019 у справі № 918/93/19 залишено без змін.

Із постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 вбачається, що 09.07.2019 року Господарським судом Рівненської області видано наказ у справі № 918/93/19 про примусове виконання рішення, згідно з яким наказано стягнути з ТОВ «Терлич» на користь ТОВ «Волинь-зерно-продукт» 2 700 000 грн. основного боргу, 442 500 грн. штрафу та 55 339,20 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

На підставі заяви ТОВ «Волинь-зерно-продукт» від 18.07.2019 року про примусове виконання рішення Головним державним виконавцем Млинівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59586759 з примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області № 918/93/19 від 09.07.2019 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Терлич» на користь ТОВ «Волинь-зерно-продукт» 2 700 000 грн. основного збору, 442 500 грн. штрафу, 55 339,20 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

18.07.2019 Головним державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 150 763 грн 92 коп.

Згідно з викликом державного виконавця від 18.07.2019 року № 7381 керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Терлич» зобов`язано з`явитись на 24.07.2019 з питань сплати боргу за виконавчим документом судовий наказ №918/93/19, виданого 09.07.2019 року.

Листом від 22.07.2019 ТОВ «Волинь-зерно-продукт» повідомило Млинівський районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області, що станом на кінець 17.07.2019 заборгованість складала 807 840 грн., а також штраф 442 500 грн., судовий збір 55 339,20 грн., на кінець дня 18.07.2019 року заборгованість складала 605 880 грн., штраф 442 500 грн., судовий збір 55 339,20 грн., на кінець дня 19.07.2019 року заборгованість складала 403 920 грн., штраф 442 500 грн., судовий збір 55 339,20 грн.

На підставі вказаної заяви 24.07.2019 року Головним державним виконавцем Млинівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області винесено постанову про скасування процесуального документа, якою скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 18.07.2019 року.

24.07.2019 року Головним державним виконавцем Млинівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області Чугаєвською І.П. винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП 59586759 у розмірі 130 567,92 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, ТОВ «Терлич» звернулось із позовом до Рівненського окружного адміністративного суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 встановлено, що виносячи одноосібно постанову про скасування процесуального документа від 24.07.2019 року та керуючись абз. 4 ч. 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", головним державним виконавцем порушено законодавчу встановлену процедуру скасування постанови державного виконавця і як наслідок порушено процедуру винесення 24.07.2019 року нової постанови про стягнення виконавчого збору ВП 59586759 у розмірі 130 567,92 грн. з покликанням на ст.ст.3, 27, 40 Закону № 1404-VIII.

29.07.2019 року на депозитний рахунок Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області надійшли кошти в сумі, достатній для стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

29.07.2019 року Млинівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області винесено постанови про зняття арешту з рахунків боржника.

30.07.2019 року Головним державним виконавцем Млинівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 59586759. Виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 918/93/19 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що постанову про арешт коштів боржника у ВП 59586759 винесено відповідачем 25.07.2019 року, тобто після фактичного добровільного виконання ТОВ «Терлич» судового наказу № 918/93/19.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.04.2020 року у справі № 460/1843/19 у задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Терлич» до Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 24 липня 2019 року у ВП № 59586759, - відмовлено.

Надаючи правову оцінку аргументам сторін, Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 прийшов до висновку, що оскільки в межах спірних правовідносин матеріалами справи встановлено фактичне самостійне виконання Товариством як боржником судового наказу №918/93/19: частково до відкриття виконавчого провадження та в частині несплаченої суми заборгованості до моменту винесення спірної постанови, а тому у державного виконавця не було правових підстав як для винесення постанови про стягнення виконавчого збору поза межами дня відкриття виконавчого провадження з покликанням на вимоги ст. 27 Закону № 1404-VIII, так і на визначення його у розмірі без врахування суми заборгованості на день прийняття спірної постанови, а тому така постанова підлягає скасуванню.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у постанові від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Терлич» задоволено, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22.04.2020 року у справі № 460/1843/19 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Терлич» до Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. Вирішено визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 24 липня 2019 року у ВП № 59586759.

Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 набрала законної сили.

Згідно з ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, господарським судом встановлено, що 24.07.2019 року Головним державним виконавцем Млинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Чугаєвською І.П. (правонаступник Відповідач-1) було винесено постанову про стягнення виконавчого збору у ВП № 59586759, якою було стягнено з позивача виконавчий збір у розмірі 130 567,92 грн. (том 1, а.с. 12-13).

Відповідно до платіжного доручення № 582 від 26.07.2019 року Товаритсво з обмеженою відповідальністю "Терлич" грошові кошти в сумі 130 817 грн 92 коп. з призначенням платежу Виконавчий збір згідно Постанови від 24.07.19 р. ВП №59586759 Без ПДВ перерахувало на рахунок отримувача Млинівський РВ ДВС ГТУЮ у Рівн. обл. (том 1, а.с. 14).

Отже, позивачем було надмірно сплачено виконавчий збір в сумі 250 грн 00 коп.

22.06.2020 року Восьмим апеляційним адміністративним судом було прийнято постанову по справі № 460/1843/19, якою було визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 24.07. 2019 року у ВП № 59586759 (том 1, а.с. 15-21).

14.07.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Терлич" звернулося до відповідача-1 із вимогою про повернення безпідставно отриманого виконавчого збору шляхом перерахування грошових коштів у сумі 130 817 грн 92 коп. на поточний рахунок ТОВ «Терлич» () № НОМЕР_1 в АТ «Укрексімбанк» (том 1, а.с.22).

Однак, як зазначає позивач, станом на момент подання цієї позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "Терлич" не отримував від відповідача-1 подання або повідомлення про можливість отримання подання про повернення виконавчого збору в сумі 130 817 грн 92 коп.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Визнання недійсною постанови від 24.07. 2019 року у ВП № 59586759 про стягнення виконавчого збору та бездіяльність відповідача-1 стосовно добровільного повернення надмірно стягнутого виконавчого збору в сумі 130 567 грн 92 коп. та 250 грн 00 коп. надлишку перерахованої суми виконавчого збору (разом 130 817 грн 92 коп.) стало підставою для звернення позивача із даним позовом про захист своїх прав та інтересів.

Як вбачається із відзиву відповідача-1 (вх. № 16523/20 від 26.11.2020 року), Млинівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) заперечує проти задоволення позовних вимог та вказує при цьому, що незважаючи на те, що Восьмим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20, якою було визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року у ВП № 59586759 внаслідок порушення процедури її винесення, однак, на думку відповідача-1 судом не скасовано та не змінено положення та вимоги ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, положення ст. 27 про обов`язковість стягнення виконавчого збору у встановленому Законом розмірі в порядку примусового виконання, відповідно позовні вимоги позивача не відповідають закону та, в разі їх задоволення, можуть призвести до його суттєвого порушення.

У відзиві відповідач-1 вказує, що підстави для відновлення та скасування постанови про закінчення відсутні та технічно неможливо винесення та виконання будь-яких постанов у закритому провадженні, яке не перебуває на виконанні. При цьому відповідач-1 також вказує, що оскільки постанова про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року скасована після завершення виконавчого провадження та передачі його до архіву, а положення Закону в частині обов`язковості стягнення виконавчого збору не можуть порушуватись, то, на його думку, діючою автоматично стає постанова про стягнення виконавчого збору від 18.07.2019 року, яка і була виконана в частині стягнення 10 % від суми, яка фактично підлягала стягненню. Також відповідач-1 у відзиві зауважує, що провадження також відкрите на початково пред`явлену суму, а виконане на суму, яка фактично підлягала стягненню.

У відзиві відповідач-1 стверджує, що станом на момент стягнення виконавчого збору та перерахування його в бюджет Держави, постанова державного виконавця про відповідне стягнення була чинна та не скасована.

Таким чином, на думку відповідача-1, оскільки у даному випадку виконавцем вчинено всі дії, які призвели до виконання рішення суду боржником у повному обсязі, судом не визнано надмірне чи помилкове стягнення коштів, які було стягнуто виконавцем на виконання обов`язкових вимог ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, ст.27 Закону, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню, а грошові кошти, які просить стягнути позивач не підлягають поверненню.

Відповідач-2 у поданому відзиві на позов зазначив порядок повернення помилково або надмірно зарахованих коштів до державного або місцевих бюджетів. Також вказав, що органом Казначейства не порушено законних прав та інтересів позивача.

Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області у відзиві надає свої пояснення на позовні вимоги та зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог Казначейство є лише суб`єктом, який буде здійснювати виконання рішення у випадках наявності підстав та причин, передбачених Порядками затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 та від 03.09.2013 року № 787. Відповідач-2 вказує, що позивач для повернення помилково або надмірно зарахованих до бюджету коштів повинен звертатися до органу, який контролює справляння надходжень бюджету, згідно з п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З огляду на положення ст. 4 ГПК України, і статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Водночас, у рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідно до платіжного доручення № 582 від 26.07.2019 року позивач перерахував на рахунок відповідача-1 грошові кошти у розмірі 130 567 грн 92 коп. на виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року у ВП № 59586759 та 250 грн 00 коп. надмірно сплаченого виконавчого збору.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року у ВП № 59586759.

Зазначене свідчить про безпідставне стягнення відповідачем-1 виконавчого збору в сумі 130 817 грн 92 коп., у зв`язку з чим підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Суд зауважує наступне стосовно аргумента відповідача-1 у якому останній вказує, що оскільки постанова про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року скасована після завершення виконавчого провадження та передачі його до архіву, а положення Закону в частині обов`язковості стягнення виконавчого збору не можуть порушуватись, то, на його думку, діючою автоматично стає постанова про стягнення виконавчого збору від 18.07.2019 року, яка і була виконана в частині стягнення 10 % від суми, яка фактично підлягала стягненню.

Із постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 вбачається, що 18.07.2019 Головним державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 150 763 грн 92 коп.

24.07.2019 року Головним державним виконавцем Млинівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області винесено постанову про скасування процесуального документа, якою скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 18.07.2019 року.

24.07.2019 року Головним державним виконавцем Млинівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області Чугаєвською І.П. винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП 59586759 у розмірі 130 567,92 грн.

Таким чином, постанова Головного державного виконавця від 18.07.2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 150 763 грн. 92 коп. скасована постановою про скасування процесуального документа від 24.07.2020 року, яка не оскаржувалася та набрала законної сили.

При цьому постанова від 18.07.2019 року жодним чином не стає автоматично діючою, адже є скасованою постановою про скасування процесуального документа від 24.07.2020 року.

Визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року у ВП № 59586759 Восьмим апеляційним адміністративним судом від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 не поновлює автоматично дію постанови від 18.07.2019 року, оскільки остання була іншим процесуальним документом від 24.07.2020 року, який не оскаржувався.

Приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого виконавчий збір справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 460/1843/19 пров. № А/857/6758/20 якою визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 24.07.2019 року у ВП № 59586759 на підставі якої позивачем перераховувався спірний судовий збір, суд дійшов висновку, що сплачені позивачем грошові кошти в якості виконавчого збору у розмірі 130 817 грн 92 коп. підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

На підставі абз. 3 ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. (наведене кореспондується із п. 6.8. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18).

У відповідності до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 (далі Порядок № 787).

У відповідності до абз. 1 п. 1 розд. І Порядку № 787 цей Порядок розроблено на виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 301 Митного кодексу України, статті 7 Закону України «Про судовий збір» та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375.

Цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі). (абз. 1 п. 2 розд. І Порядку № 787).

У відповідності до абз. 1, 2 п. 5 розділу І Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України та органи Державної митної служби України) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає Млинівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету.

Окрім того, як з`ясовано судом, ототожнюється із доводами учасників процесу та підтверджено наданими висновками Великою Палатою Верховного Суду у п. п. 6.14-6.18 постанови від 19.06.2018 року за результатами перегляду справи № 910/23967/16, касаційною інстанцією зроблені такі висновки:

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в господарському процесі відповідно до ч. 4 ст. 56 ГПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Млинівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області (яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. (зазначений висновок узгоджується з позицією ВП ВС, висловленою у п. 7.2 постанови від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення кондикційної вимоги позивача до відповідача про повернення сплачених позивачем коштів та про задоволення позову у повному обсязі.

Судові витрати

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України встановлено, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку, враховуючи, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, то судовий збір теж підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Вказаної позиції дотримується і ВП ВС у постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16.

Позивачем у справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 3250 від 06.11.2020 року.

Відтак, з Державного бюджету України на користь позивача підлягає до стягнення 2102 грн 00 коп. відшкодування витрат на оплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 12-13, 20, 73-76, 79, 123, 129, 175, 232-233, 236-238, 240-241, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" (вул. Народна, 50, смт. Млинів, Рівненська область, 35100, ) грошові кошти у розмірі 130 817 (сто тридцять тисяч вісімсот сімнадцять) грн 92 коп. та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 16.12.2020 року.

Суддя Заголдна Я.В.