СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2020 р. Справа №922/1451/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача Бекузаров Р.Е., посвідчення №1278 від 27.07.2012 року, ордер АХ№1033625 від 15.12.2020 року, договір від 03.11.2020 року;

відповідача Чумаченько А.В., посвідчення №2079 від 19.04.2017 року, ордер АХ№1013208 від 10.12.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця Птах Ігоря Миколайовича, м.Харків, (вх.№2926Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 року у справі №922/1451/20,

за позовом фізичної особи-підприємця Птах Ігоря Миколайовича, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Афаліна», м.Харків,

про стягнення 834742,39 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року фізична особа-підприємець Птах Ігор Миколайович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Афаліна» безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 508277,11 грн. та відсотків за користування чужими грошовими коштами (безпідставно збереженими коштами орендної плати) за період з 21.03.2016 року по 12.05.2020 року в сумі 326465,28 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 року у справі №922/1451/20 (повний текст рішення складено 08.10.2020 року, суддя Рильова В.В.) у задоволені позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Судові витрати апелянт просить покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що сама лише наявність між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними, необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Так, у справі №922/1631/18 (на яку позивач посилається у своєму позові), суд, встановивши факт користування відповідачем належними позивачу приміщенням та наявність у відповідача заборгованості за користування цим приміщенням, дійшов висновку про те, що позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення цієї заборгованості саме на підставі наявності між сторонами договірних правовідносин, не довів факту укладення між сторонами договору оренди нежитлового приміщення, у зв`язку з чим відмовив позивачу у стягненні з відповідача коштів.

Під час розгляду справи №922/1631/18, представник відповідача ставив під сумнів факт укладення між сторонами договору оренди №1 від 01.09.2014 року, однак не спростував факту користування нежитловими приміщеннями протягом вересня 2014 року по березень 2016 року. Наведене надає підстави для висновку про те, що відповідач, не оформивши відповідно до чинного законодавства право користування належними позивачу нежитловим приміщенням, порушив положення ст.ст. 759, 762 Цивільного кодексу України щодо його оплатності.

Апелянт зазначає, що відповідач у справі, як фактичний користувач належного позивачу нежитлового приміщення, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цього приміщення (позивача) зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику приміщення (позивачу) на підставі ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Позивач вважає, що розмір безпідставно збережених коштів орендної плати за використання приміщення, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача необхідно визначати з розміру заборгованості, яка визначена сторонами в акті звірки взаємних розрахунків від 03.05.2018 року та складає 572432,58 грн., але з урахуванням вже стягнутої за рішенням Господарського суду Харківської області від 05.11.2019 року суми основної заборгованості - 64155,47 грн. Тобто розмір безпідставно збережених коштів орендної плати за використання приміщення, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складає 508277,11 грн.

Скаржник наполягає на тому, що суд першої інстанції здійснив неправильну правову кваліфікацію відносинам сторін, і, відповідно, помилково вважав що заявлені позивачем у даній справі кошти мають стягуватися саме за нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не як безпідставно набуте майно на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 року у справі №922/1451/20; встановлено строк на протязі якого відповідач має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права сторони на участь у судовому засіданні.

11.12.2020 року від відповідача на електронну пошту надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№12399), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 16.12.2020 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги у повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Фізичній особі-підприємцю Птах І.М. на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Харківської міської ради 14.07.2005 року, належали на праві власності нежитлові приміщення, що розташовані на 1-5 поверхах, а також підвальне приміщення нежитлової будівлі літ. "А-4" з мансардою, загальною площею 836,9 квадратних метра за адресою: м.Харків, вул. Костомарівська, №6, у наступному порядку: нежитлові приміщення на першому - п`ятому поверхах загальною площею 667,75 квадратних метра; допоміжні площі (санвузол, сходи, тощо), нежитлові та допоміжні площі в підвальному приміщенні загальною площею 169,15 квадратних метра.

01.09.2014 року між ФОП Птах І.М. і ТОВ «Афаліна» підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення до договору оренди №1 від 01.09.2014 року, відповідно до якого позивач - як орендодавець, передав, а відповідач - як орендар, прийняв нежитлові приміщення, загальною площею 836,9 кв.м., що розташовані на 1-5 поверхах нежитлової будівлі, за адресою: м. Харків, вул. Костомарівська, 6 без будь-яких зауважень та претензій.

У подальшому, у зв`язку з переходом права власності на вказані нежитлові приміщення, 21.03.2016 року між сторонами підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого відповідач - як орендар передав, а позивач - як орендодавець, прийняв нежитлові приміщення, загальною площею 836,9 кв.м., що розташовані на 1-5 поверхах нежитлової будівлі, за адресою: м.Харків, вул. Костомарівська, 6 без будь-яких зауважень та претензій.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі ФОП Птах І.М. зазначав, що у період з 01.09.2014 року по 21.03.2016 року ТОВ «Афаліна» здійснювало оплату за користування вищевказаними приміщеннями, однак не у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість, яка становить 572432,58 грн., розмір якої підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 03.05.2018 року.

У зв`язку з порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача, останній звернувся до суду за їх захистом з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача: суму заборгованості за договором оренди №1 від 01.09.2014 року у розмірі 572432,58 грн.: пеню у розмірі 93294,24 грн., за період з 16.12.2017 по 16.06.2018 року; інфляційні суми у розмірі 251721,14 грн. за період з 01.04.2016 по 10.07.2018 року; 3% річних від простроченої суми у розмірі 38991,10 грн. за період з 01.04.2016 року по 10.07.2018 року, а всього 956439,00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.11.2019 року у справі №922/1631/19 позовну заяву ФОП Птах І.М. задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Афаліна» на користь ФОП Птах І.М. 64155,47 грн. основного боргу, 20098,25 грн. - інфляційних втрат, 4372,68 грн. - 3% річних та 1329,40 грн. судового збору. В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ФОП Птах І.М. подав апеляційну скаргу за результатом розгляду якої Східним апеляційним господарським судом 16.03.2020 року винесено постанову про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме: рішення Господарського суду Харківської області від 05.11.2019 року у справі №922/1631/18 змінено, виклавши його мотивувальну частину щодо обґрунтування відмови в позові в редакції постанови.

Так, щодо суті позовних вимог, апеляційний суд зазначив, що місцевий господарський суд визнав встановленою обставину укладення між сторонами договору оренди №1 від 01.09.2014 року (на підставі наявної в матеріалах справи копії договору) та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі, у тому числі, і в частині стягнення 508277,11 грн. основного боргу, 93294,24 грн. пені, 231622,89 грн. інфляційних втрат, 34618,42 грн. 3% річних за період з 30.09.2014 року по 30.06.2015 року, у задоволенні яких відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав висновок про обґрунтованість позовних вимог у справі №922/1631/18 передчасним. Оригінали актів прийому-передачі від 01.09.2014 року та від 21.03.2016 року, копії яких долучено до матеріалів справи, оглянуто колегією суддів у судовому засіданні 16.03.2020 року та встановлено відповідність копій оригіналам. Щодо самого договору оренди №1 від 01.09.2014 року, на підставі умов якого позивачем заявлено до стягнення суму основного боргу та нарахувань на неї - то, як уже зазначалося, в ході провадження в суді першої інстанції оригінал даного договору витребовувався судом у ФОП Птах І.М. з посиланням на ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, однак не був наданий позивачем ні для дослідження в судовому засіданні, ні для долучення до матеріалів справи.

Колегія суддів зазначила, що наявні у справі докази, зокрема, акти прийому-передачі орендованого майна від 01.09.2014 року та від 21.03.2016 року (оригінали яких надавалися позивачем для огляду суду апеляційної інстанції) дійсно свідчать про існування між сторонами правовідносин оренди. Разом з тим, відсутність оригіналу договору оренди не дає можливості встановити, на яких умовах дані правовідносини відбувалися.

Крім того, суд встановив, що представниками відповідача не висловлювалося прямих заперечень щодо факту укладення договору оренди (заперечення стосувалися додаткової угоди про встановлення позовної давності тривалістю 5 років).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Зокрема, за змістом ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

При цьому, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна, що виключає можливість застосування до відповідних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 п.1, ч.2 ст. 11, ч.1 та ч.2 ст. 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку визнана недійсною або була відсутня взагалі.

Визначальним у даній справі є встановлення правовідносин, які склалися між сторонами, що дає можливість остаточно встановити, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, позивач прямо підтверджує наявність між сторонами цього спору орендних правовідносин, посилаючись, зокрема, на дослідження обставин виконання такого договору господарським судом у межах справи №922/1631/18. Обґрунтовуючи розмір коштів, які на його думку, підлягають стягненню в якості безпідставно збережених коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, позивач використовує відомості акту звіряння до договору оренди №1 від 01.09.2014 року.

Східний апеляційний господарського суд у справі №922/1631/18 від 16.03.2020 року встановив, що наявні у справі докази, зокрема, акти прийому-передачі орендованого майна від 01.09.2014 року та від 21.03.2016 року свідчать про існування між сторонами правовідносин оренди. Отже суд апеляційної інстанції підтвердив наявність між сторонами спору орендних правовідносин, на які посилався позивач.

Отже, в ході розгляду справи №922/1631/18 судом апеляційної інстанції вже встановлено, що розрахунки між сторонами мали місце за договором оренди, тобто за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Апелянт у скарзі зазначив, що для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними, необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Колегія суддів зазначає, що кошти які вимагає стягнути позивач з відповідача є фактично зобов`язанням останнього, яке виникло з договору оренди яке за твердженням позивача неналежним чином виконано відповідачем.

Посилання скаржника, що відмова у стягнені коштів у межах справи №922/1631/18 обумовлена не доведенням факту укладення між сторонами договору оренди нежитлового приміщення, є безпідставним та спростовується текстом постанови у справі №922/1631/18. Так, суд апеляційної інстанції встановив, що відсутність оригіналу договору оренди не дає можливості встановити, на яких умовах дані правовідносини відбувалися. Проте вказане не є тотожним поняттю відсутності договірних відносин.

Наразі правовідносини між ФОП Птах І.М. і ТОВ «Афаліна» регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Щодо посилань апелянта на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2020 року у справі №537/4259/15-ц (провадження №61-592св20), то колегія суддів зазначає, що обставини які склались у даній справі не є тотожними спору, який розглядав Верховний Суд і це виключає можливість застосування такого правового висновку.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права, які підлягають до застосування.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 року у справі №922/1451/20 без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Птах Ігоря Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 року у справі №922/1451/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов