ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2020 Справа № 917/1578/20

Суддя Киричук О.А. , розглянувши матеріали

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Радомир" (пров. Героїв Бреста, 99, к.72, м. Кременчук, Полтавська область, 39601; )

до Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (36039, м. Полтава, вул. В. Черновола (Куйбишева), 22а, )

про стягнення 48 278,51 грн.

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Радомир" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості по договору купівлі-продажу (поставки) товарів від 30.01.2006р. в загальному розмірі 48 278,51 грн., яка складається із 34 209,50 грн. інфляційних втрат та 14 069,01 грн. 3% річних.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідачем були порушені зобов`язання за договором у частині здійснення оплати у визначені договором строки.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2020р. даний позов був переданий на розгляд судді Киричуку О.А.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 02.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін (без проведення судового засідання), запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

Сторони були належним чином та завчасно повідомлені про покладені на них обов`язки, про що свідчать матеріали справи. Крім того, ухвала суду у даній справі була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

22.10.2020 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він проти позову заперечив (вх. № 11768).

Крім того, відповідач просив розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, вирішив відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного.

Положеннями частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Пунктами 1, 2 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема, є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи те, що предметом даного спору є стягнення з відповідача суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, яке викладене у відзиві.

02.11.20 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 12128).

09.11.20 від відповідача надійшлзаперечення (вх. № 12430).

Судом враховано, що за ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В зв`язку з установленням карантину на усій території України, для забезпечення процесуальних прав сторін, прийняття рішення судом відкладалося.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Радомир", (продавець за договором; позивач по справі) та Філією "Автодорсервіс" (покупець за договором; відповідач по справі) 30.01.2006р. був укладений Договір купівлі-продажу (далі - Договір), згідно якого продавець зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язався прийняти товар і оплатити його на умовах Договору певну грошову суму.

Додатковими угодами від 15.07.2008р. та 01.02.2016р. Договору купівлі-продажу від 30.01.2006р. сторонами було внесено зміни до п.п.10.1 Договору.

Так відповідно до п.10.1 Договору (в редакції додаткової угоди від 01.02.2016р.) визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2016р.

Крім того, у зв`язку закриттям покупця, шляхом приєднання до філії "Полтавський райавтодор" Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", 20.04.2011року між позивачем та Дочірнім підприємством "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі філії "Полтавський райавтодор" була укладена Угода №1 про зміну сторони в зобов`язанні №1.

За умовами Договору сторони погодили, що розрахунки за товар здійснюються у безготівковому порядку по факту отримання товару покупцем, але не пізніше 30 банківських днів з дня отримання товару (п.п.6.1 Договору).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Радомир" зверталося до господарського суду Полтавської області з позовом до Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення з відповідача 279 381,75грн., з яких 169 561,66грн. основний борг за Договором купівлі-продажу від 30.01.2006р., 9332,19грн. 3% річних та 100 487,90грн. інфляційних.

Розгляд справи проводився стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 279 381,75грн., з яких 169 561,66грн. основного боргу за Договором купівлі-продажу від 30.01.2006р., 9 332,19грн. 3% річних та 100 487,90грн. інфляційних.

Рішенням Господарського суду Полтавської області у справі № 917/2551/15 від 08.02.2016 року позов задоволено повністю, стягнути з Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі відокремленого підрозділу філії "Полтавський райавтодор" Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Радомир" 169 561,66 грн. основного боргу, 9332,19грн. - 3 % річних, 100 497,90 грн. - інфляційних та 4 190,70 грн. судового збору.

Обставини, встановлені у справі № 917/2551/15 суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрало законної сили та діє рішення Господарського суду Полтавської області Рішенням Господарського суду Полтавської області у справі № 917/2551/15 від 08.02.2016 року, то встановлені ним факти мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Зазначеним рішенням встановлено, що наданими до справи доказами підтверджується факт наявності між сторонами правовідносин з приводу купівлі-продажу товару, обсяги поставленого товару, факт наявності заборгованості в розмірі 169 561,66грн. за переданий на виконання умов договору товар та факт прострочення виконання грошових зобов`язань відповідачем.

Крім того, факт наявності заборгованості за договором (у т.ч. в зазначеному розмірі) не заперечується відповідачем, як в судовому засіданні так і в акті звіряння взаєморозрахунків.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 169 561,66грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За викладеного Господарський суд Полтавської області за результатами розгляду справи №917/2551/15 дійшов висновку позов задовольнити повністю, стягнути з Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі відокремленого підрозділу філії "Полтавський райавтодор" Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Радомир" 169 561,66 грн. основного боргу, 9332,19грн. - 3 % річних, 100 497,90 грн. - інфляційних та 4 190,70 грн. судового збору.

Позивач вказує, що через невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо погашення заборгованості Позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області із заявою про порушення провадження про банкрутство Відповідача. І лише після цього 17 липня 2020 року на рахунок Позивача було перераховано всю суму боргу.

Оскільки відповідачем було здійснено виконання рішення Господарського суду Полтавської області № 917/2551/15 від 08.02.2016 року лише 17 липня 2020 року, то позивачем на суму основного боргу в розмірі 169 561,66 грн нараховано 3% річних та інфляційні втрати, які він просить суд стягнути на свою користь.

Періодом для нарахування 3% річних позивачем визначено з 25.09.17. по 30.06.20. періодом для нарахування інфляційних втрат позивачем визначено з жовтня 2017 року - по червень 2020 року.

Заперечуючи проти позову відповідач вказав на те, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У відповіді на відзив позивач вказав, що в своєму відзиві відповідач посилається па правову позицію ВСУ у справі № 6- 2759ЦС15, від якої відступила Велика Палата, а тому ця позиція застосовуватись не може.

У запереченнях відповідач вказав, що позовні вимоги щодо сплати 3% річних у розмірі 14 069,01 грн та 34 209,50 грн інфляційних втрат є незаконними та необгрунтованими, оскільки обов`язок сплатити борг Відповідачем настав 12.06.2014 року, позивач звернувся з заявою про стягнення інфляційних нарахувань та 3 процентів річних від суми заборгованості до суду 25.09.2020, що свідчить про пропуск трьохрічного строку, який сплив 12.06.2017 (перебіг позовної давності почався 12.06.2014).

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому в п. 5.4 вказаної Постанови Пленум Вищого господарського суду України наголосив на тому, що за приписом частини п`ятої статті 11 ЦК України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв`язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв`язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п. 7.1 зазначеної Постанови).

Отже, дії відповідача є підставою для здійснення захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Позивачем вірно визначено періоди для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, зокрема, для нарахування 3% річних позивачем визначено з 25.09.17. по 30.06.20. періодом для нарахування інфляційних втрат позивачем визначено з жовтня 2017 року - по червень 2020 року.

Судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 34 209,50 грн. інфляційних втрат та 14 069,01 грн. 3% річних.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 34 209,50 грн. інфляційних втрат та 14 069,01 грн. 3% річних є такою, що підлягає задоволенню з огляду на наведені норми цивільного законодавства.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано, контррозрахунку заявлених до стягнення з нього сум не надано.

Щодо заперечень відповідача з посиланням правову позицію, викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 щодо того, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), суд зазначає, що ця позиція застосовуватись не може, так як від цієї позиції відступила Велика Палата.

Так, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ІДК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від оі червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Щодо заперечень відповідача проти позову з посиланням на строки позовної давності, суд зазначає про їх необгрунтованість, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову повністю, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 34 209,50 грн. інфляційних втрат та 14 069,01 грн. 3% річних.

Судовий збір у розмірі 2102,00 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (36039, м. Полтава, вул. В. Черновола (Куйбишева), 22а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Радомир" (пров. Героїв Бреста, 99, к.72, м. Кременчук, Полтавська область, 39601; ) - 34 209,50 грн. інфляційних втрат, 14 069,01 грн. 3% річних, судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Киричук О.А.