РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.12.2020Справа № 910/6786/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТГЛ Україна»

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВІЛОН»

про стягнення 228 572,84 грн.

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТГЛ Україна» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВІЛОН», в якій просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 228 572, 84 грн. (з урахуванням додаткових пояснень з зазначенням ціни позову від 17.06.2020) за неналежне виконання умов договору транспортного експедирування №19/07-2019 від 19.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 (після усунення недоліків) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

01.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

27.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить суд відмовити в задоволені позову.

31.08.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника позивача надійшло клопотання про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначено, що позивач вважає за необхідне збільшити позовні вимоги, здійснивши уточнений розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2020 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТГЛ Україна» про збільшення розміру позовних вимог від 25.08.2020 та додані до нього матеріали повернуто позивачу.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Беручи до уваги запровадження карантину та особливого режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. на лікарняному та у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 22.12.2020.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

19.07.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТГЛ Україна» (Експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Девілон» (Клієнт) було укладено договір транспортного експедирування №19/07-2019, відповідно до п.1.1 якого Експедитор зобов`язується за плату та за рахунок Клієнта зробити або організувати надання транспортно-експедиторських послуг, пов`язаних з організацією та забезпеченням перевезень експортно-імпортних і транзитних вантажів Клієнта, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу.

Як зазначає позивач, 22.10.2019 року ним було виставлено рахунок - фактуру №СФ-12497 за контейнером МRКU0872692 на загальну суму 38 127,40 грн. з ПДВ.

Також позивач стверджує, що 05.11.2019 року ним було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №СФ-12595 за контейнером МRКU0872692 на загальну суму 21 084,40 грн. з ПДВ за понаднормове використання контейнеру.

Відповідно до п. 3.1. вказаного договору послуги Експедитора, а також витрати та інші платежі, здійснені Експедитором в інтересах Клієнта, і пов`язані з виконанням цього Договору, оплачуються Клієнтом на умовах 100% передплати (якщо інше не обумовлено в заявці Клієнта, прийнятій для виконання Експедитором), на підставі виставленого Експедитором рахунку в строк, передбачений п. 3.3. цього Договору.

Умовами п. 3.3. вказаного договору передбачено обов`язок Клієнта щодо оплати рахунків Експедитора впродовж 30 банківських днів з дати його виставлення.

Згідно з п. 3.5. вказаного договору, за прострочення оплати рахунку Експедитора, Клієнт сплачує пеню у розмірі 2 % від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

З огляду на вищезазначене, позивач наголошує на тому, що кінцевий термін оплати відповідачем наданих послуг за рахунком №СФ-12497 на суму 38 127,40 грн., що був виставлений 22.10.2019 року, сплив 02.12.2019 року. В свою чергу, кінцевий термін оплати Відповідачем наданих послуг за рахунком №СФ-12595 на суму 21 084,00, що був виставлений 05.11.2019 року, сплив 16.12.2019 року.

Оскільки відповідач оплату наданих позивачем послуг у повному обсязі не здійснив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за рахунками-фактури №СФ-12497 та №СФ-12595, а також нарахованої пені, у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання.

Разом з цим, керуючись положеннями п.3.3. договору, позивач надає розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідачем за рахунком - фактурою №СФ-12497, вказуючи період початку розрахунку: з 02.12.2019 по 27.04.2020 (дата закінчення розрахунку) та стверджує, що пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказані періоди складає 112 855,92 грн.

Крім того, позивач надає розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідачем за рахунком - фактурою №СФ-12595, вказуючи період початку розрахунку: з 16.12.2019 по 27.04.2020 (дата закінчення розрахунку) та зазначає, що пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказані періоди за вказаним рахунком - фактурою складає 56 505,12 грн.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, позивач підсумовує, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 228 572,84 грн., що складається із: заборгованості за рахунками-фактурами №СФ-12497 та № СФ-12595, а також пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яка, за твердженням позивача, підлягає стягненню з відповідача.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у своєму відзиві зазначає, що не погоджується з наданим позивачем детальним розрахунком пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, вважає, що доводи позивача не підтверджуються документально, а отже дані вимоги є недоведеними, тому просить суд відмовити в задоволені позову повністю.

При цьому, відповідач зазначає, що рахунок - фактура №СФ-12497 від 22.10.2019 року отриманий останнім електронною поштою тільки 19.02.2020 та повністю сплачений 17.04.2020. Стосовно рахунку-фактури №СФ-12595 від 05.11.2019 за демередж (понаднормове використання контейнеру) відповідач, посилаючись на положення ст.12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", вказує, що позивач не підтвердив документально витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування, що в свою чергу свідчить про те, що додаткові витрати виникли внаслідок дій самого позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст.929 Цивільного кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Частиною першою статті 316 Господарського кодексу України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Статтею 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення (ст.9 ЗУ "Про транспортно-експедиторську діяльність").

Судом встановлено, що на виконання умов договору №19/07-2019 транспортного експедирування від 19.07.2019 позивач надав відповідачу експедиційні послуги за контейнером МRКU0872692, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною СМR №2692 з відміткою, що вантаж отримано від 21.10.2020, підпис та печатка ТОВ «Девілон».

Позивач зазначає, що 22.10.2019 року ним було виставлено рахунок - фактуру №СФ-12497 за контейнером МRКU0872692 за наступні експедиційні послуги: 1. автоперевезення за маршрутом Чорноморськ (Україна) - Київ (Україна), 2 навантажувально - розвантажувальні роботи, 3. транспортно - експедиторське обслуговування на загальну суму 38 127, 40 грн. з ПДВ.

У відзиві на позов відповідач заперечує факт виставлення позивачем рахунку-фактури №СФ-12497 саме 22.10.2019, вказуючи на те, що зазначений рахунок був отриманий відповідачем електронною поштою лише 19.02.2020.

У свою чергу, ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2020 у даній справі було залишено без руху позовну заяву, з метою надання строку для усунення недоліків позивачем, в тому числі шляхом надання доказів виставлення спірних рахунків-фактур.

На виконання вимог ухвали позивачем було подані дві копії скріншотів з веб-сайту кур`єрської служби DIMEX із зазначенням двох номерів накладних. При цьому, з жодного скріншоту не вбачається дати відправлення (тобто виставлення рахунку) саме 22.10.2019. Так, одне відправлення датоване 26.11.2019, а інше 10.03.2020. При цьому, з обох скріншотів неможливо встановити що саме, ким саме та на яку конкретну адресу відправлялося кур`єрською службою з причин відсутності жодних ідентифікуючих даних, окрім позначення: «Одеса-Київ».

Враховуючи викладене, у суду відсутні правові підстави вважати, що позивач довів шляхом подання належних, допустимих та достовірних доказів факт того, що рахунок-фактура №СФ-12497 ним було виставлено саме 22.10.2019.

Таким чином, судом приймаються доводи відповідача в частині того, що датою виставлення рахунку є 19.02.2020, оскільки лише у зазначену дату ним було отримано вказаний рахунок-фактуру електронною поштою.

В своєму клопотанні про збільшення розміру позивних вимог, яке надійшло до суду 31.08.2020, позивач зазначив, що відповідач здійснив фактичну оплату за рахунком - фактурою №СФ-12497 від 22.10.2019 року 17.04.2020 року на суму 38 127,40 грн.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично сплатив рахунок-фактуру №СФ-12497 17.04.2020. Таким чином, враховуючи факт того, що заборгованість у розмірі 38 127,40 грн. згідно рахунку-фактури №СФ-12497 була погашена відповідачем до звернення позивача з позовом до суду, вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Крім того, за доводами позивача, 05.11.2019 року ним було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №СФ-12595 за контейнером МRКU0872692 на загальну суму 21 084,40 грн. з ПДВ за демередж (понаднормове використання контейнеру).

Згідно з п.2.1.8. договору №19/07-2019 транспортного експедирування від 19.07.2019 експедитор має право затримувати вантаж, що перебуває у його володінні, до моменту оплати послуг Експедитора і відшкодування витрат, Здійснених їм в інтересах Клієнта, або до моменту іншого забезпечення виконання Клієнтом його зобов`язань в частині оплати послуг Експедитора і відшкодування вказаних витрат. При затримці вантажу Експедитор може на власний розсуд зберігати затриманий вантаж в контейнері/транспортному засобі або розмістити вантаж на складі або в іншому безпечному місці. При цьому усі витрати, пов`язані з вивантаженням, розміщенням, зберіганням вантажу, використанням/простоєм контейнерного устаткування/транспортних засобів, а також витрати, пов`язані з повторним поданням під завантаження контейнера/транспортного засобу, завантаженням, розміщенням і кріпленням вантажу в контейнері/транспортному засобі підносяться за рахунок Клієнта.

Пунктом 2.4.15. договору №19/07-2019 транспортного експедирування від 19.07.2019 сторони узгодили, що обов`язком клієнта є сплатити послуги Експедитора, а також відшкодувати витрати, витрати, штрафи та інші платежі, понесені Експедитором на користь клієнта.

Разом з цим, як було вищезазначено, на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху позивачем було подані дві копії скріншотів з веб-сайту кур`єрської служби DIMEX із зазначенням двох номерів накладних. При цьому, з жодного скріншоту не вбачається дати відправлення (тобто виставлення рахунку-фактури №СФ-12595) саме 05.11.2019. Так, одне відправлення датоване 26.11.2019, а інше 10.03.2020. При цьому, з обох скріншотів неможливо встановити що саме, ким саме та на яку конкретну адресу відправлялося кур`єрською службою з причин відсутності жодних ідентифікуючих даних, окрім позначення: «Одеса-Київ».

Таким чином, позивач жодними належними та допустими доказами не довів факту виставлення рахунку-фактури №СФ-12595 відповідачеві ані 05.11.2019, ані взагалі у будь-яку іншу дату спірного періоду.

Положеннями ст. 10 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачено, що Експедитор має право: на відшкодування в погоджених з клієнтом обсягах додаткових витрат, що виникли в нього при виконанні договору транспортного експедирування, якщо такі витрати здійснювалися в інтересах клієнта; притримувати вантаж, що знаходиться в його володінні, до моменту сплати плати експедитору і відшкодування витрат, здійснених ним в інтересах клієнта, або до моменту іншого забезпечення виконання клієнтом його зобов`язань у частині сплати плати експедитору та відшкодування вказаних витрат, якщо інше не встановлено договором транспортного експедирування.

Так, відповідно до ст.12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов`язаний своєчасно надати експедитору повну, точну і достовірну інформацію щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей, умов його перевезення, іншу інформацію, необхідну для виконання експедитором своїх обов`язків за договором транспортного експедирування, а також документи, що стосуються вантажу, які потрібні для здійснення митного, санітарного та інших видів державного контролю і нагляду, забезпечення безпечних умов перевезення вантажу. Клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування. Договором транспортного експедирування можуть бути передбачені й інші обов`язки клієнта.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання ст.12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" не було надано відповідачу документальне підтвердження витрат, понесених експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Крім того, позивачем до суду також не було надано первинні документи на підтвердження фактичних витрат, які поніс останній, що мали наслідком складання рахунку - фактури №СФ-12595 від 05.11.2019 року на суму 21 084,40 грн.

При цьому, в матеріалах позовної заяви міститься копія претензії №06032020 від 06.03.2020 з посиланнями на акти виконаних робіт №8450 від 22.10.2019 на суму 38 127,40 грн. та №8735 від 05.11.2019 на суму 21 084,00 грн. Однак, в матеріалах справи вищевказані акти відсутні.

Так, у розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зобов`язання сторін підтверджуються первинними документами: договором, видатковими накладними, рахунками, платіжними дорученнями тощо.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №910/5226/17 належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

З огляду на вищезазначене, враховуючи, що позивачем підтверджується, а відповідачем не заперечується, виконання грошового зобов`язання останнього у сумі 38 127,40 грн., а доказів на підтвердження витрат, які поніс експедитор на суму 21 084,40 (згідно рахунку-фактури №СФ-12595) позивачем не надано, суд дійшов висновку про те, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за рахунком-фактурою №СФ-12595 від 05.11.2019 року на суму 21 084,40 грн. належним чином не доведений, документально не підтверджений, тому позовні вимоги про стягнення основної заборгованості у розмірі 59 211,80 грн. (21 084,40 + 38 127,40) грн. не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення пені, нарахованої на за поруення основного зобовязання згідно рахунку-фактури №СФ-12595 не підлягають задоволенню, оскільки є похідними вимогами у розумінні ст. 173 ГПК України.

В свою чергу, відповідачем визнаний факт отримання рахунку-фактури №СФ-12497 19.02.2020 та сплати повної суми боргу за вказаним рахунком лише 17.04.2020, тобто з порушенням договірного строку у 30 банківських днів з дати виставлення рахунку, передбаченого пунктом 3.3. Договору. Враховуючи умови договору в цій частині, кінцевий термін оплати отриманого відповідачем 19.02.2020 рахунку-фактури сплив 01.04.2020.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Нарахування пені починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, при цьому день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції. (п.п. 2.5, 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Так, відповідно до п.3.5. договору №19/07-2019 транспортного експедирування від 19.07.2019, за прострочення оплати рахунку Експедитора, Клієнт сплачує пеню у розмірі 2% від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

В цій частині суд зауважує, що частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Таким чином, господарським судом встановлено, що розрахунок пені позивачем здійснено з порушенням ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання", яка обмежує граничний розмір пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, постановах Вищого господарського суду України від 19.07.2017 у справі № 914/1854/16 та від 05.04.2017 у справі № 923/1213/15.

У рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

В цій частині судом враховується, що сума нарахованої позивачем пені більш ніж вдвічі перевищує заявлену суму основного боргу, що не узгоджується з принципами добросовісності, розумності та справедливості, на засадах яких повинні ґрунтуватися зобов`язання між контрагентами (рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення суми пені, нарахованої за прострочення оплати заборгованості за рахунком-фактурою №СФ-12497 за визнаний відповідачем період, судом встановлено, що арифметично вірною, обґрунтованою та здійсненою у відповідності до приписів чинного законодавства є сума пені за порушення відповідачем строку виконання грошового зобов`язань у розмірі 333,35 грн.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що відповідач скористався правом на подання відзиву у визначений судом строк, надав суду належні та допустимі докази, на підтвердження здійснень погашень основного боргу, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення основної заборгованості задоволенню не підлягають, тоді як вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню на суму 333,35 грн.

З огляду на викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 333,35 грн. - пені.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, зважаючи на встановлені у даному рішенні обставини.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВІЛОН» (Україна, 03039, місто Київ, ВУЛИЦЯ САПЕРНО-СЛОБІДСЬКА, будинок 25; ідентифікаційний код: 30178883) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТГЛ УКРАЇНА" (Україна, 65082, Одеська обл., місто Одеса, ВУЛИЦЯ САБАНЄЄВ МІСТ , будинок 5/7, квартира 6; ідентифікаційний код: 34930385) 333,35 грн. - пені та 5,00 грн. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 22.12.2020.

Суддя І.В. Приходько