ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2020 р. Справа №914/2424/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді О.І. Матущака

суддів Т.Б. Бонк

О.Л. Мирутенка

за участю представників сторін від:

заявника:Бухеник І.Б. - адвокат

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" від 30.07.2020 №НЮ-4091

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 01.07.2020, повний текст ухвали складено 06.07.2020 (суддя Крупник Р.В.)

про відмову у задоволенні скарги АТ "Українська залізниця" в особі її РФ "Львівська залізниця" на дії Галицького ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 31.03.2020

у справі №914/2424/19

стягувач Приватне акціонерне товариство "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", м. Дніпро

боржник Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця", м. Львів

про стягнення 319 090,74 грн заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини та суть спору.

На адресу Господарського суду Львівської області від АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» надійшла скарга на дії та рішення органу ДВС, у якій скаржник просить суд визнати неправомірними дії Галицького ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2020 ВП №62039739, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2020 ВП №62039739, зобов`язати Галицький ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) винести постанову про повернення стягувачу наказу Господарського суду Львівської області від 31.03.2020 №914/2424/19.

Вказана заява мотивована тим, що 12.05.2020 головним державним виконавцем Галицького ВДВС у м. Львові винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2020 у справі №914/2424/19 про стягнення з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» 97072,80 грн. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Пунктом 3 Розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» встановлено заборону на вчинення виконавчих дій відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Згідно додатку 2 до цього закону, АТ «Українська залізниця» включено до вищезгаданого переліку. Оскільки вказаними нормативно-правовими актами встановлено пряму заборону на вчинення виконавчих дій, в т.ч. і щодо виконання рішень судів, якими присуджено стягнення грошових коштів із боржників (зазначених в законі), скаржник вважає, що головний державний виконавець зобов`язаний був винести постанову про повернення виконавчого документу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», натомість він неправомірно відкрив виконавче провадження.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.07.2020 відмовлено у задоволенні скарги на дії рішення органу ДВС.

Ухвала суду мотивована тим, що заборона вчинення виконавчих дій, встановлена вищезгаданим Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» не поширюється на виконання рішення у даній справі.

Крім цього, станом на день розгляду скарги рішення у справі виконано боржником у повному обсязі, а виконавче провадження щодо стягнення боргу закінчене на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2020 ВП №62039739.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» подано апеляційну скаргу на вищезазначену ухвалу суду, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу на рішення органу ДВС та визнати неправомірними дії Галицького ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. У своїй апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що суд першої інстанції невірно тлумачить п. 3 Розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації». Так, заявник зазначає, що виключенням із загального правила заборони вчинення виконавчих дій є саме стягнення грошових коштів, що були передані в заставу за кредитними договорами, тобто якщо вони є предметом застави. Апелянт зазначає, що предметом стягнення у даній справі є стягнення збитків, тобто грошові кошти, які за своєю природою є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації, а не грошові кошти і товари, що були передані під заставу за кредитними договорами.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Інших клопотань, заяв в порядку ст.207 ГПК України сторонами заявлено не було.

Оцінка суду.

Згідно з ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

20.10.2019 набрав чинності Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (далі - Закон №145-ІХ ).

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-ІХ заборонено вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Cистемний аналіз змісту даної норми разом з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників - державних підприємств, встановленими на момент прийняття Закону №145-ІХ, свідчить про їх спрямування на необхідність збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур.

Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Тобто вказаною нормою Закону №145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти, що узгоджується з положеннями чинного законодавства України, а також відповідає меті та суті Закону №145-ІХ.

Аналогічні висновки щодо застосування пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону №145-ІХ викладені в ухвалах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/12809/19, від 29.04.2020 у справі №910/13346/18 та від 29.04.2020 у справі №910/6948/19, у яких суд визнав очевидними і такими, що не викликають розумних сумнівів висновки судів про можливість вчинення виконавчих дій стосовно Акціонерного товариства «Українська залізниця» щодо стягнення грошових коштів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності до норм чинного законодавства, а також відсутність підстав для повернення виконавчого документу, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

А отже, покликання скаржника на те, що передбачена пунктом 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-ІХ можливість проводити виконавчі дії стосується лише стягнення тих грошових коштів і товарів, які були передані у заставу за кредитними договорами, є безпідставними.

Враховуючи те, що постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена головним державним виконавцем відповідно до Закону, в межах його повноважень, станом на день розгляду скарги рішення у справі виконано боржником у повному обсязі, а виконавче провадження щодо стягнення боргу закінчене на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2020 ВП №62039739, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про безпідставність скарги заявника та відмову в її задоволенні повністю.

Враховуючи вищевикладене, позивач не спростував висновки суду першої інстанцій щодо правових підстав для відмови в задоволенні скарги та не довів неправильне застосування судом норм матеріального та/або процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення.

А отже, ухвала місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 01.07.2020 у справі №914/2424/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" - без задоволення.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до вимог ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.12.2020

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді Т.Б. Бонк

О.Л. Мирутенко