ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.12.2020 Справа № 920/1018/20

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі

судді Резніченко О.Ю.,

розглянув без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Іванова Артема Веніаміновича

до - фізичної особи-підприємця Воробєй Віктора Наумовича,

про стягнення 131326 грн 40 коп.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Позивач 01.10.2020 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача 131326 грн 40 коп. боргу за поставлений позивачем відповідачу товар за видатковими накладними.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ним відповідачу було поставлено товар, відповідачем товар було прийнято, однак за нього не сплачено в повному обсязі. Зазначене є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача боргу.

Ухвалою суду від 02.10.2020 було залишено без руху позовну заяву. Після усунення недоліків позовної заяви судом 02.10.2020 було відкрито провадження у справі.

Представник відповідача надав до суду 26.11.2020 клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Судом клопотання було задоволено. 26.11.2020 представник ознайомився з матеріалами справи.

27.11.2020 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує. Відповідач зазначає, що позов подано з порушенням строку позовної давності, про застосування якого відповідач просить суд. Також, відповідач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 10000 грн витрат з оплати правової допомоги.

Справа розглядається 14.12.2020, оскільки до 14.12.2020 суддя Резніченко О.Ю. знаходилась у відпустці, що підтверджується наказом про відпустку.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Щодо наявності правовідносин між сторонами.

У період з липня 2015 по травень 2016 років на адресу відповідача позивачем було поставлено продукцію на загальну суму 717796 грн 40 коп. Позивачем була оплачена продукція в сумі 586470 грн. Вищезазначені обставини підтверджуються копіями видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та виписками з рахунку (а.с.7-77).

Оскільки відповідач не сплатив позивачу борг у розмірі 131326 грн 40 коп., то позивач звернувся до відповідача з претензією від 01.11.2019 (а.с.78-80). Так як відповідач заборгованість не сплатив, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Факт наявності господарських відносин між сторонами протягом 2015-2016 років сторонами у заявах по суті визнається, а тому є таким, що встановлений судом. Суд погоджується з доводами позивача, що між сторонами виникли господарські відносини, відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Щодо підтвердження факту заборгованості.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами.

Відповідачем до матеріалів справи не надано доказів сплати боргу, який виник у зв`язку з поставкою товару по видатковим накладним, про які було зазначено вище, а тому факт наявності боргу на суму 131326 грн 40 коп., за товар поставлений по видатковим накладним, відповідачем не спростована.

В той же час, суд погоджується з доводами відповідача, що постачання товарів здійснювалось періодично, що підтверджується різними видатковими накладними. Тому фактично по кожному факту поставки є окремий догорів і щодо кожного факту поставки самостійно має бути визначено наявність заборгованості та строк позовної давності.

Позивач стверджує, що сума боргу 131326 грн 40 коп. є безспірною, оскільки підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаємних розрахунків станом на 22.10.2018 (а.с.6), що відповідно до ст. 264 ЦК України є підставою для переривання перебігу строку позовної давності за вимогами до покупця.

Суд звертає увагу, що у позовній заяві позивач не визначає суму боргу по кожному конкретному факту поставки, який підтверджений відповідною видатковою накладною.

Суд зазначає, що до дій, що свідчать про визнання особою свого боргу, належить зокрема, підписання в межах позовної давності уповноваженою на це особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Суд дослідив наданий позивачем акт та звертає увагу, що у даному акті звірки підставою для виникнення зобов`язань відповідача вказано рахунки-фактури. Позивачем до матеріалів справи вказаних рахунків-фактур не надано, всупереч ст.ст. 73-74 ГПК України.

Також, суд погоджується з доводами відповідача, що з урахуванням Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», можна дійти висновку про те, що рахунки-фактури не є підставою виникнення зобов`язань, так як не належить до первинних документів і не відображають господарські операції.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату; назву підприємства; зміст та обсяг господарської операції; посади осіб; особистий підпис.

Суд звертає увагу, що на підставі рахунків на оплату зміни в структурі активів та зобов`язань підприємства не виникають.

Крім того, оскільки позивачем не надано рахунків-фактур, то у суду відсутня можливість встановити чи містить рахунок відомості, передбачені ч. 2 ст. 9 «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Тому акт звірки, який наданий позивачем, не є доказом який підтверджує факт наявності боргу та доказом переривання строку позовної давності, оскільки акт звірки від 22.10.2018 вказаним вище вимогам не відповідає, так як інформація в ньому не містить посилання на первинні документи - видаткові накладні, які є підставою для виникнення господарських операцій.

Щодо спливу строків позовної давності.

Як вже зазначалось, договору купівлі-продажу у формі єдиного документу між позивачем та відповідачем не укладено, передача товару оформлено за видатковими накладними, кожна з яких окремо є підставою для виникнення зобов`язання з оплати товару.

Згідно з ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Як вбачається з наданих видаткових накладних їх було офрмлено у 2015-2016 роках, у зв`язку з цим, станом на дату подання позову загальний трирічний строк позовної давності за усіма видатковими накладними минув, що є підставою для відмови у позові.

Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, то заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню.

Як вже зазначалось, суд погоджується з доводами відповідача, що акт звірки, який, на думку позивача, перериває строк позовної давності, не містить посилання на видаткові накладні, а тому не свідчить про визнання відповідачем боргу за цими документами та не вказує на переривання строку позовної давності.

Враховуючи все вищезазначене, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 131326 грн 40 коп. боргу.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Щодо судового збору.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судом в задоволенні позову відмовлено, то витрати із сплати судового збору покладаються на позивача.

Щодо витрат відповідача на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «СІАЛ» укладено договір № 23 від 25.11.2020 про надання правової допомоги. Крім того, до вказаного договору була укладена додаткова угода № 1. Ціна адвокатських послуг становить 10000 грн. (п.1.3 додаткової угоди № 1 до договору № 23 від 25.11.2020). Зазначені документи надані до відзиву на позовну заяву.

Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Проте відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в договорі про надання правничої допомоги, зокрема фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Керуючись ст. ст.123, 129, 130,185, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову фізичної особи-підприємця Іванова Артема Веніаміновича до фізичної особи-підприємця Воробєй Віктора Наумовича про стягнення 131326 грн 40 коп. - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн покласти на позивача - фізичну особу-підприємця Іванова Артема Веніаміновича.

3. В задоволенні клопотання відповідача - фізичної особи-підприємця Воробєй Віктора Наумовича, про стягнення 10000 грн витрат на правничу допомогу (п.3 відзиву на позовну заяву від 27.11.2020) - відмовити.

4. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повні реквізити сторін зазначені у п. 2 резолютивної частини даного рішення.

Повне судове рішення складено 21.12.2020.

Суддя О.Ю. Резніченко