ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

30.11.2020 Справа № 905/1229/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. при секретарі судового засідання (помічнику судді) Конько В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Заступника військового прокурора Донецького гарнізону, м. Бахмут, Донецька область, в інтересах держави в особі позивача, Міністерства оборони України, м. Київ

до відповідача-1: Виконавчого комітету Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька область,

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт», м. Краматорськ, Донецька область

за участю
третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ, м. Слов`янськ, Донецька область

третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Військової частини НОМЕР_1 , м. Краматорськ, Донецька область

про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки; визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею» в частині затвердження матеріалів інвентаризації, підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка); визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка); зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» повернути за актом прийому-передачі на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка) з цільовим призначенням: для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150,

Представники учасників справи:
прокурор відділу військової прокуратури об`єднаних сил Рудяк А.М.

від позивача: Москов М.В. в порядку самопредставництва

від відповідача-1: Головко Л.М. в порядку самопредставництва (в режимі відеоконференції)

від відповідача-2: Журавель Д.М., адвокат за ордером АХ№1010486 від 19.08.2020, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ДН№5152 від 30.08.2018

від третьої особи-1: Савченко Ю.В., Курочкін Р.В. в порядку самопредставництва

від третьої особи-2: представник не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Заступник військового прокурора Донецького гарнізону, м. Бахмут, Донецька область, в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Виконавчого комітету Краматорської міської ради, м. Краматорськ, Донецька область, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт», м. Краматорськ, Донецька область, про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки; визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею» в частині затвердження матеріалів інвентаризації, підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка); визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка); зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» повернути за актом прийому-передачі на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка) з цільовим призначенням: для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, межі якої визначено у державному акті серії Б№003404 від 1979 року.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що виконавчий комітет Краматорської міської ради не мав правових підстав розпоряджатись спірною земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га та передавати її в користування ТОВ «Діоріт», оскільки земельна ділянка відноситься до земель оборони та є державною власністю на підставі державного акту серії Б№003404 від 1979 року. Міністерство оборони України не погоджувало вибуття земельної ділянки. Акт на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки є таким, що порушує інтереси держави в особі позивача. Незаконно вилучена земельна ділянка підлягає поверненню державі в особі Міністерства оборони України. Договір купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність ТОВ «Діоріт» рульової доріжки, розташованої на спірній земельній ділянці, укладено всупереч вимог чинного на час укладання договору законодавства та всупереч інтересам держави і суспільства, отже підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 48, 49 Цивільного кодексу УРСР. Звернення до суду прокурора зумовлено бездіяльністю позивача.

Позивач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, позов підтримали в повному обсязі з наведених прокурором підстав.

Відповідач-1 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на недоведеність того, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони; прокурором не доведено порушення інтересів держави; позов в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 не підвідомчій господарським судам; відповідач-1 є неналежним відповідачем щодо вимог в частині визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000; заявив про пропуск строку позовної давності.

Відповідач-2 проти позовних вимог заперечив, зазначив, що право користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» як до власника розташованого на земельній ділянці нерухомого майна (рульової доріжки, яка є складовою придбаних відповідачем-2 будівель і споруд комплексу «Аеропорт-Краматорськ»); прокурор не надав належних та допустимих доказів наявності у Міністерства оборони України права власності на спірну земельну ділянку; зазначив, що провадження у справі підлягає закриттю з підстав належності розгляду спору в порядку адміністративного судочинства в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради; зазначив, що відповідач-2 протягом тривалого часу відкрито та добросовісно володіє спірним майном, про що було відомо як позивачу, так і третім особам; просив відмовити у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності.

Провадження у справі №905/1229/20 відкрито ухвалою Господарського суду Донецької області від 20.07.2020; справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ, м. Слов`янськ, Донецька область, та Військову частину НОМЕР_1 , м. Краматорськ, Донецька область; підготовче засідання призначене на 19.08.2020 з подальшим відкладенням на 08.09.2020, 16.09.2020, 01.10.2020 та 13.10.2020; ухвалою суду від 16.09.2020 підготовче провадження продовжено на 30 днів. У зв`язку із перебуванням судді Аксьонової К.І. на лікарняному підготовче засідання, призначене на 13.10.2020, не відбулось; ухвалою суду від 22.10.2020 підготовче засідання призначено на 29.10.2020 з подальшим відкладенням на 12.11.2020; ухвалою суду від 12.11.2020 підготовче провадження закрито; справу призначено до судового розгляду по суті на 30.11.2020.

У судове засідання 30.11.2020 з`явились прокурор, представники позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи-1; третя особа-2 представника не направила, про місце, дату та час судового засідання була повідомлена належним чином; 26.11.2020 надала додаткові пояснення, в яких позов підтримала та просила здійснювати розгляд справи без участі її представника. Прокурор, позивач та третя особа-1 позовні вимоги підтримали; відповідачі-1,2 проти позову заперечили. Суд в протокольній формі розглянув клопотання відповідача-2 про закриття провадження у справі в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради; в задоволення клопотання суд відмовив з мотивів відсутності законодавчо встановлених підстав для закриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Виконавчого комітету Краматорської міської ради народних депутатів від 15.12.1993 №486 на базі виробничого малого транспортного підприємства «Аеропорт» було створено державне комунальне підприємство «Аеропорт-Краматорськ» з комунальною формою власності, та закріплено за ДКП «Аеропорт-Краматорськ» необхідне для його функціонування майно. 21.12.1998 постановою Арбітражного суду Донецької області державне комунальне підприємство «Аеропорт-Краматорськ» визнано банкрутом.

Комісією з ліквідації ДКП «Аеропорт-Краматорськ» 28.10.1999 прийнято рішення про здійснення продажу комплексу будівель та споруд ДКП «Аеропорт-Краматорськ» управлінням комунальної власності (виписка з протоколу №7 від 28.10.1999). Право власності територіальної громади м. Краматорська на «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, вул. Паркова, 150 підтверджено свідоцтвом про право власності від 30.12.1999 за реєстровим №186, виданим на підставі рішення Краматорської міської ради від 15.12.1993 №486/1.

30.12.1999 між Відділом керування комунальною власністю Краматорського міськвиконкому, що діяв за договором доручення з ліквідаційною комісією ДКП «Аеропорт-Краматорськ», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діоріт» (відповідач-2) укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд, обладнання та майна ліквідуємого ДКП «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоріт» придбав у власність комплекс будівель та споруд, загальною площею 2807 кв.м., а саме: аеровокзал (А-А1), будівля техслужби (Б), склад (В), гараж (В1), котельня (Г-г), вбиральня (Д), підстанція (Є), сарай (Ж), огорожа (№1-5), платформа (I-II), рульова доріжка (III), дороги (IV), тротуари (V) розташованих на земельній ділянці площею 105377кв.м., згідно з паспортом БТІ та довідкою характеристикою №4906 від 30.12.1999, обладнання та майно (згідно з додатком) ДКП «Аеропорт-Краматорськ», що ліквідується за рішенням Арбітражного суду Донецької області від 21.12.1998 і знаходиться за адресою: м.Краматорськ, Донецька область, вул. Паркова, 150. 30.01.2000 покупець, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діоріт», отримав свідоцтво про право власності на придбане комунальне майно. Відомості щодо права власності ТОВ «Діоріт» на нерухоме майно: комплекс будівель і споруд загальною площею 2807 кв.м., у тому числі рульова доріжка, підтверджуються інформацією з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 129.

Після укладання договору купівлі-продажу комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м. Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 ТОВ «Діоріт» звернулось до Краматорського міського голови з заявою №20 від 17.01.2000 про підтвердження права користування землею під викупленними приміщеннями.

06.09.2000 Краматорською міською радою прийнято рішення №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею», відповідно до якого затверджено матеріали інвентаризації ТОВ «Діоріт» площею 10,6463га за межами населеного пункту (п.1); вирішено підтвердити право постійного користування земельними ділянками ТОВ «Діоріт» площею 10,6463га за межами населеного пункту під комплексом аеропорту (пп.3.1 п.3); зобов`язано підприємство одержати правовстановлюючий документ на земельну ділянку (п.4).

03.10.2000 Товариству з обмеженою відповідальністю «Діоріт» видано Державний акт II-ДН №002924 на право постійного користування землею, площею 10,6463га; землю надано у постійне користування для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ»; акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №243. Відомості щодо присвоєння кадастрового номеру в матеріалах справи відсутні.

Прокурор вважає, що частина вказаної земельної ділянки, а саме: земельна ділянка орієнтовною площею 2,3га, на якій розміщена рульова доріжка (складова комплексу «Аеропорт-Краматорськ»), належить до земель оборони, вилучення спірної земельної ділянки відбулось без згоди Міністерства оборони України, з огляду на що розпорядження земельною ділянкою (орієнтовною площею 2,3га) виконавчим комітетом Краматорської міської ради здійснено з перевищенням повноважень.

На підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель оборони прокурор та позивач зазначають, що на підставі рішення РВК від 15.06.1970 та державного акту на право користування землею серії Б №003404 від 1979, виданим виконавчим комітетом Краматорської міської Ради депутатів трудящих, Чугуївській КЕЧ району (правонаступник - Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ) надано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку військового містечка № 2 (3) для державних потреб, закріпивши її за військовою частиною НОМЕР_2 (правонаступник військова частина НОМЕР_1 ) загальною площею 390,0 га, яка знаходиться за адресою: вул. Паркова, 150, м. Краматорськ, Донецька область.

За відомостями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час розгляду справи судом земельна ділянка площею 354,20га за адресою: м. Краматорськ, вул.Паркова, 152, кадастровий номер :00:017:0340, 17.01.2018 надана в користування КЕВ міста Луганськ (третя особа-1), цільове призначення для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України. ТОВ «Діоріт» у 2016 році як суміжний землекористувач погодив межі земельної ділянки :00:017:0340. Спірна земельна ділянка орієнтовною площею 2,3га, на якій розміщена рульова доріжка, до земельної ділянки :00:017:0340 не входить.

Як пояснено третьою особою КЕВ міста Луганськ порушення контуру та площі земельної ділянки за державним актом на право користування землею серії Б №003404 від 1979 шляхом вклинення земель суміжного землекористувача ТОВ «Діоріт» (площею 2,3га, на якій розміщена рульова доріжка) було виявлено при виготовленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку :00:017:0340. Про факт самозахвату було повідомлено військову прокуратуру листом КЕВ міста Луганськ від 20.06.2017 №2208.

Досліджуючи підстави звернення прокурора з даним позовом, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частинами 3,4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 цього Кодексу.

Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 6 грудня 1991 року №1934-XII встановлено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду, військовий прокурор посилається на те, що позивач, усвідомлюючи порушення інтересів держави, а саме: вибуття частини земель оборони без надання на те згоди Міністерства оборони України, залишив цей факт поза увагою та не здійснив за наявності обсягу процесуальної дієздатності протягом розумного строку самостійних дій зі звернення до суду з відповідним позовом. Про порушення інтересів держави позивач був неодноразово повідомлений.

Підстави для представництва прокурором інтересів держави в розумінні ст.23 Закону України «Про прокуратуру» суд вважає підтвердженими, звернення прокурора в інтересах держави до господарського суду в цій справі відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави та направлено на їх захист.

Дійшовши такого висновку, суд зазначає, що зверненню прокурора до суду 26.06.2020 №17-2467вих-20 в порядку ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передувало звернення прокурора до позивача із запитом від 04.05.2020 №17-1751вих-20 щодо вжиття заходів з повернення спірної земельної ділянки. Строк з часу звернення прокурора до позивача про виявлені порушення до звернення прокурора до суду розцінюється судом як розумний для самостійного реагування позивача (в разі висновку позивача про наявність порушень інтересів держави). Отже вимоги ст.23 України «Про прокуратуру» щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це відповідного суб`єкта владних повноважень прокурором виконані.

Розглядаючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки, судом враховано, що права власності на рульову доріжку як об`єкт нерухомого майна у складі комплексу будівель та споруд Державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорск» належало територіальній громаді м. Краматорськ, що сторонами не оспорюється. Рульова доріжка не є військовим майном. Суд не розцінює вказаний об`єкт як самочинне будівництво. Протилежне матеріалами справи не доведене.

Факт належності рульової доріжки на праві власності ДКП «Аеропорт-Краматорськ» та підстави набуття права власності попереднім власником (ДКП «Аеропорт-Краматорськ») прокурором та позивачем також не оспорюються. Вказане зумовлює висновок щодо правомірності набуття ТОВ «Діоріт» рульової доріжки як об`єкта нерухомого майна у складі комплекту «Аеропорт-Краматорськ» на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1999.

На час укладання спірного договору був чинним Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (втратив чинність 01.01.2004 на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003).

Статтею ст.48 Цивільного кодексу Української РСР встановлювалось, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін в разі виконання угоди обома сторонами в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави (ст.49 Цивільного кодексу Української РСР).

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (набрав чинності 01.01.2004) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За приписами ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Дослідивши надані прокурором та позивачем обгрунтування позову в цій частині, суд констатує відсутність доведених матеріалами справи законодавчо встановлених підстав для визнання договору від 30.12.1999 недійсним, оскільки зміст правочину не суперечив вимогам закону або моральним засадам суспільства; правочин вчинено за наявності цивільної дієздатності сторін; волевиявлення було вільним і відповідало волі учасників; правочин вчинено в нотаріальній формі; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вчинення правочину з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, на що посилається прокурор такоє не доведено. Отже суд не розцінює спірний договір як такий, що порушує публічний порядок в розумінні ст. 228 Цивільного кодексу України. Правочин не є нікчемним.

Приписами ст. ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відсутність законодавчо встановлених та доведених матеріалами справи підстав для визнання договору від 30.12.1999 недійсним зумовлює висновок суду про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель, обладнання та майна ліквідуємого державного комунального підприємства «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, від 30.12.1999 в частині передачі у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» рульової доріжки.

Розглядаючи позов про визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею» в частині затвердження матеріалів інвентаризації, підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка); визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка) суд виходить з такого.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

На час видачі Державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 та прийняття спірного рішення виконкому Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 був чинний Земельний кодекс України від 18.12.1990 №561-XII.

Згідно з положеннями ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-XII право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 70 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-XII було визначено, що землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.

Приписами Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, встановлено, що облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України (п. 25). Землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель, а також під дачі та садово-городні ділянки (п.42). За відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України (п.44).

Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України (п.45).

Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, а також командирів військових частин землекористувачів (п. 46).

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів відмови Міністерства оборони України від права користування спірною земельною ділянкою (в межах державного акту 1979 року). Отже за відсутності доказів відмови попереднього користувача від земельної ділянки суд дійшов висновку про підставність тверджень прокурора щодо перевищення повноважень відповідачем-1 при прийнятті рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 в частині підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка).

Разом з тим суд не приймає до уваги твердження позивача та прокурора щодо відсутності підстав для переходу права землекористування під об`єктом нерухомості, оскільки на час укладання спірного договору рульова доріжка як складова комплексу «Аеропорт- Краматорськ» належала до майна територіальної громади м.Краматорськ . Судом враховано, що розмір спірної земельної ділянки орієнтовною площею 2,3га не перевищує площі розташування рульової доріжки як об`єкта нерухомості, що учасниками спору визнається.

Положеннями ст.30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-XII встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення (ч.1). При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди (ч.3). Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу (ч.4).

Таким чином перехід права власності на будівлю/споруду був однією із законних підстав виникнення права на землю в набувача об`єкта нерухомості.

Отже ТОВ «Діоріт» мав право претендувати на оформлення земельної ділянки у розмірі, необхідному для обслуговування придбаних за договором від 30.12.1999 будівель та споруд, у тому числі рульової доріжки, оскільки перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Крім того за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Таким чином правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень.

Крім іншого відповідачами було заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки спірні рішення та акт було видано в 1999 та 2000 роках, а прокурор звернувся із позовом до суду у 2020 році.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Отже підхід, за якого для визначення початку відліку позовної давності до уваги береться момент обізнаності саме прокурора про виникнення відповідного порушення, не відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду про те, що позовна давність має вираховуватись із моменту, коли особа, право якої порушено, дізналася, або могла дізнатися про порушення своїх прав (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13, провадження № 12-62гс18). Повідомлення про факт самозахвату військової прокуратури листом КЕВ міста Луганськ від 20.06.2017 №2208 як початок строку позовної давності суд до уваги не приймає.

Разом з тим позивач був обізнаний з наданням та використанням спірної земельної ділянки фактичним власником розташованого на ній нерухового майна (рульової доріжки), яке не відносилось до складу військового майна щонайменьше з 2000 року. Так у 2000 році при оформленні документів на земельну ділянку ТОВ «Діоріт» (державний акт II-ДН №002924) командиром військової частини А-3546, яка підпорядкована Міністерству оборони України, були погоджені межі земельної ділянки для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» площею 10,6463га (том 1, а.с. 206). З 2014/2015 рокі будівлі та споруди комплексу «Аеропорт-Краматорськ», у тому числі спірна рульова доріжка, знаходяться у фактичному володіння та користуванні позивача.

Таким чином, за наявності заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437, суд вважає за можливе застосувати такі наслідки, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсними п.1, пп.3.1 п.3, п.4 рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.09.2000 №437 «Про затвердження матеріалів інвентаризації, припинення та підтвердження права користування землею» в частині затвердження матеріалів інвентаризації, підтвердження права користування земельною ділянкою орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка); визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 в частині включення до нього земельної ділянки орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка).

Щодо посилання виконавчого комітету Краматорської міської ради на те, що відповідач-1 є неналежним відповідачем у справі щодо вимог про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею серії II-ДН №002924 від 03.10.2000 суд зазначає, що зі змісту ст.ст.14, 45, 48, ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що позивач визначає відповідача у справі, і суд має виходити саме із складу осіб, до яких позивачем заявлено позов. Суд не вправі зі своєї ініціативи залучати співвідповідача або замінювати неналежного відповідача належним.

Розглядаючи позов в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діоріт» повернути за актом прийому-передачі на користь держави в особі Міністерства оборони України земельну ділянку орієнтовною площею 2,3га (рульова доріжка) з цільовим призначенням: для розміщення комплексу «Аеропорт-Краматорськ» за адресою: м.Краматорськ, Донецької області, вул. Паркова, 150, суд зазначає таке.

Згідно зі ст.13 та ст.14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Як визначено ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суд зауважує, що право користування земельною ділянкою є «майном» у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підпадає під її захист (справа «Стрейч проти Сполученого Королівства», рішення від 24.06.2003; справа «Рисовський проти України», рішення від 20.10.2011).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Отже, втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, в протилежному випадку таке втручання буде несумісним з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням тлумачення ЄСПЛ, за відсутності протиправної поведінки відповідача-2 при отриманні земельної ділянки у постійне користування, суд вважає, що вимоги позивача порушують справедливий баланс суспільних інтересів та можуть привести до порушення права відповідача на мирне володіння майном (користування земельною ділянкою), гарантоване ст.1 протоколу 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, що зумовлює відмову у задоволенні позову і цій частині.

Суд також зазначає, що висновок щодо правомірності набуття ТОВ «Діоріт» права власності на об`єкт нерухомого майна рульову доріжку як складову комплексу «Аеропорт-Краматорськ», виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, унеможливлює задоволення вимог щодо вилучення (повернення державі) земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт нерухомості.

Враховуючи відмову в задоволенні позову за приписами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 30.11.2020 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.12.2020.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова