РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.12.2020Справа № 910/2411/20
За позовом Громадської організації "Інформаційний прес-центр"

до Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон"

про зобов`язання виконати платіжні доручення на суму 534945,21 грн

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача Дугінов Д.А.

від відповідача Бригінець А.А.

від третьої особи не з`явились

В судовому засіданні 10.12.2020 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація "ІНФОРМАЦІЙНИЙ ПРЕС-ЦЕНТР" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про зобов`язання виконати платіжні доручення та стягнення.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем вимог законодавства України щодо виконання зобов`язань з перерахування грошових коштів та обмеженням права позивача на грошові кошти.

Ухвалою суду від 24.02.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

03.03.2020 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 24.02.2020 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 09.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09.04.2020.

01.04.2020через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечував, посилаючись на ту обставину, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки, між ним та ТОВ "ФК "Фінілон" було укладено 17.11.2014 договір переведення боргу, за яким всі зобов`язання перед позивачем були передані третій особі. Позивач не висловив заперечень проти зміни боржника у правовідносинах, тому вимоги до відповідача є безпідставними. Також відповідач заперечував проти покладення на нього витрат на правову допомогу. У відзиві відповідач просить застосувати спеціальний строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки, крім того зазначає, що пеня у іноземній валюті не може бути стягнута, оскільки, законодавством не передбачено визначення розміру облікової ставки НБУ у іноземній валюті.

09.04.2020 підготовче засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Усатенко І.В. у щорічній відпустці.

27.04.2020 через канцелярію суду позивача надійшла заява з долученими до нього додатковими доказами. Також надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримує позовну вимоги, зазначаючи, що він не надавав письмової згоди на заміну сторони у зобов`язанні, а тому саме банк є належним відповідачем у даній справі

Ухвалою суду від 28.04.2020 призначено підготовче засідання на 04.06.2020.

27.05.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких наполягає, що він не є зобов`язаною особою у даних правовідносинах

28.05.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. Відповідно до вказаної заяви позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача 166504,58 грн - кошти, які перебували на рахунку № НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на користь позивача 11693,00 доларів США - кошти, які перебували на рахунку № НОМЕР_2 ; стягнути з відповідача на користь позивача за невиконання платіжних доручень втрати від інфляції у розмірі 17815,99 грн, 3% річних у розмірі 7075,30 грн, та 496,87 доларів США, пеню у розмірі 16650,45 грн та 1169,30 доларів США.

Суд, протокольною ухвалою від 04.06.2020 прийняв заяву позивача про зміну предмету позову, в зв`язку з чим справа розглядається з урахуванням даної заяви.

04.06.2020 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.06.2020.

09.06.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла заява відносно інформації, викладеної у запереченнях відповідача на відповідь на відзив, в якій він спростовує доводи відповідача.

10.06.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів та подано заяву про залучення третьої особи.

В судовому засіданні 11.06.2020 позивачем подано заяву та клопотання про надання для огляду оригіналу договору переведення боргу.

Ухвалою суду від 11.06.2020 відкладено підготовче засідання на 02.07.2020 та залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон".

01.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

В судовому засіданні 02.07.2020 представником позивача подано клопотання про витребування доказів.

02.07.2020 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 30.07.2020.

29.07.2020 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів та клопотання про витребування інформації.

30.07.2020 підготовче засідання не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Усатенко І.В. у щорічній відпустці.

Ухвалою суду від 20.08.2020 призначено підготовче засідання на 03.09.2020.

03.09.2020 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 01.10.2020.

25.09.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли пояснення на виконання вимог протокольної ухвали суду.

В судовому засіданні 01.10.2020 позивачем подано клопотання про долучення доказів.

Відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі.

Суд протокольною ухвалою 01.10.2020 долучив до матеріалів справи подані позивачем документи та відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, в зв`язку з необгрунтованістю.

Ухвалою суду від 01.10.2020 закрито підготовче засідання та призначено до розгляду по суті на 29.10.2020.

29.10.2020 судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Усатенко І.В. на лікарняному.

Ухвалою суду від 26.11.2020 призначено судове засідання у справі на 10.12.2020.

В судовому засіданні 10.12.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в заявах по суті спору.

Представник відповідача підтримав заперечення проти позову з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

До матеріалів справи долучено звіт про дебетові і кредитні операції по рахунку № НОМЕР_1 Громадської організації "Інформаційний прес центр" за період з 01.04.2014 по 30.06.2014 на рахунку позивача обліковувались кошти у розмірі 166504,58 грн, які на підставі платіжного доручення № E0528L0COX від 28.05.2014 були перераховані з рахунку ГО "ІПЦ" № НОМЕР_1 на рахунок ГО "ІПЦ" № НОМЕР_3 з призначенням платежу: сальдо рахунку згідно наказу 6695879.

Згідно звіту про дебетові і кредитні операції по рахунку № НОМЕР_2 Громадської організації "Інформаційний прес центр" за період з 01.04.2014 по 30.06.2014 на рахунку позивача обліковувались кошти у розмірі 11693 доларів США, які на підставі платіжного доручення № E0528L06ZA від 28.05.2014 були перераховані з рахунку ГО "ІПЦ" № НОМЕР_2 на рахунок ГО "ІПЦ" № НОМЕР_4 з призначенням платежу: сальдо рахунку згідно наказу 6695879.

30.08.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою № 2 , № 3 (отримані банком 30.08.2017), в яких зазначив про перерахування коштів з його гривневого та валютного рахунку на підставі платіжних доручень, які позивач не формував, а тому просив надати йому наказ, на який є посилання у призначенні платежу, у платіжних дорученнях від 28.05.2014 № E0528L0COX, № E0528L06ZA та надати роз`яснення з приводу вчинених операцій з коштами позивача.

На заяву № 3 від 30.08.2017 банком було надано відповідь від 30.10.2017, з якої вбачається, що ОДБ - "операційний день банку", рахунок 2903 - "кошти клієнтів за недіючими рахунками", бранч DNSE - ГО Севастополь, бранч DNCI - Центральне відділення, відділення № 64.

30.08.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою № 4 (отримана банком 30.08.2017), в якій просив пояснити яким чином було здійснено переведення коштів позивача, повідомити на підставі чого було закрито рахунки позивача № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , повідомити на які рахунки кошти позивача були перераховані і де обліковуються.

Відповідач надав 06.09.2017 та 12.09.2017 відповіді на вказану заяву, зазначивши про оскарження судового рішення до вищих інстанцій та про необхідність додаткового часу для надання інформації.

01.11.2017 позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом № 5, з проханням надати відповіді на заяви № 2-4.

16.02.2018 банк з посиланням на Закону України "Про банки та банківську діяльність" надав відповідь про відсутність у нього підстав розкривати банківську таємницю.

14.09.2018 позивач сформував платіжне доручення № 2 на суму 166504,58 грн про перерахування з рахунку ГО "Інформаційний прес центр" № НОМЕР_3 на рахунок ГО "Інформаційний прес центр" № НОМЕР_5 з призначенням платежу: перерахування власних коштів.

Також позивач сформував платіжне доручення в іноземній валюті № 4 від 14.09.2018 про перерахування грошових коштів у сумі 11693,00 доларів США з рахунку ГО "Інформаційний прес центр" № НОМЕР_4 на рахунок ГО "Інформаційний прес центр" № НОМЕР_6 , строк виконання: терміново.

Як вбачається з матеріалів справи вказані платіжні доручення не були проведені (виконані) банком.

18.09.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією № 1 (отримана банком 18.09.2018), в якій зазначив про невиконання банком ініційованих позивачем грошових переказів, зокрема, згідно платіжних доручень № 2 від 14.09.2018 та № 4 від 14.09.2018. Позивач просив виконати платіжні доручення.

Як вбачається з матеріалів справи та заяв, поданих сторонами, по суті спору у позивача були наявні відкриті у відповідача банківські рахунки: № НОМЕР_1 , на якому обліковувались кошти у розмірі 166504,58 грн станом на 28.05.2014; № НОМЕР_2 , на якому обліковувались кошти у розмірі 11693,00 доларів США станом на 28.05.2014.

28.05.2014 банком були ініційовані перекази коштів позивача на рахунки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , які теж у платіжних дорученнях були зазначені як рахунки позивача.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких просив надати пояснення щодо виконаної банком операції по перерахуванню коштів, яка не була ініційована власником коштів.

Відповідно до ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.

Отже наявність у позивача відкритого у банку рахунку обумовлює наявність укладеного відповідного договору банківського рахунку. Сторонами не заперечувалась наявність відповідного договору.

Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України (в редакції чинній на момент списання коштів) банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Суду не було надано доказів того, що сторони обумовлювали можливість списання коштів з рахунку клієнта без його розпорядження чи було відповідне рішення суду на підставі якого відбулось списання коштів.

Згідно ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Після виявлення позивачем перерахування коштів без його розпорядження з одних рахунків на інші та не повідомлення банком про причини вчинення таких операції позивач сформував платіжні доручення № 2 від 14.09.2018 на суму 166504,58 грн № 4 від 14.09.2018 на суму 11693,00 доларів США про перерахування коштів, які були у нього на рахунках на його актуальні рахунки.

Платіжні доручення були отримані банком 14.09.2018 (про що міститься відповідна відмітка), проте не були виконані.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України (в редакції чинній на момент списання коштів) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідні положення також визначаються у ч.1 статті 193 ГК України.

Згідно зі статтею 525 ЦК України та ч.7 статті 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного Банку України "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" від 06 травня 2014 року № 260 заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ "Приватбанк", зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ "ПриватБанк".

Згідно зі статтею 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном.

Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах АТ КБ "ПриватБанк".

Як вбачається з листа відповідача від 30.03.2016 № 20.1.0.0.0/7-20160313/625 враховуючи факт прийняття Правління НБУ Постанови від 06.05.2014 № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя" на підставі якої було припинено діяльність банків та їх відокремлених підрозділів на території АР Крим і міста Севастополя, банком було змінено рахунки обліку коштів клієнтів відповідно до норм зазначених у Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003. Згідно з главою 19 Інструкції № 492, в разі здійснення реорганізації в межах одного банку, а також зміни порядку бухгалтерського обліку рахунків клієнта банком здійснюється зміна рахунків клієнта. З огляду на вищезазначене, в зв`язку з припиненням діяльності відокремлених підрозділів банку, розташованих в АРК та м. Севастополя, банком було внесено зміни в порядок обліку грошових коштів по рахунках клієнтів Кримського регіонального управління і Севастопольської філії банку та грошові кошти стали обліковуватись на рахунках балансової групи 2903*. Відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Національного банку України від 17.06.2014 № 280, рахунок 2903 "Кошти клієнтів банку за недіючими рахунками" призначений для обліку кредиторської заборгованості банку перед клієнтами за недіючими рахунками.

В листі Департаменту платіжних систем Національного банку України від 23.11.2004 № 25-118/1918-12202 (був актуальний на момент виникнення спірних правовідносин) до недіючих рахунків віднесено рахунки, за якими протягом тривалого часу не здійснювалися операції, із власниками яких банком утрачений зв`язок та зазначено, що кошти клієнтів, перенесені на балансовий рахунок 2903 "Кошти клієнтів банку за недіючими рахунками", мають обліковуватись банком на цьому рахунку до моменту звернення власників цих коштів щодо розпорядження ними.

З огляду на вищезазначене, суд вбачає що вимоги позивача про стягнення з відповідача належних йому сум у розмірі 166504,58 грн та 11693 доларів США обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач також просить стягнути з відповідача 3%, втрати від інфляції за прострочення грошового зобов`язання та пеню за не своєчасне виконання платіжних доручень.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 8.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Згідно з пунктом 2.19 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

Позивач сформував платіжні доручення на переказ коштів № 2, № 4 - 14.09.2018, проте вони не були виконані банком. Вказане свідчить про прострочення з боку банку виконання доручення клієнта на переказ коштів.

Відповідно до ст. 32.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Щодо заперечення відповідача, що позивач безпідставно нарахував частину пені у валюті, оскільки, подвійна облікова ставка НБУ визначається лише у гривні.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже обмеження для пені подвійною обліковою ставкою НБУ застосовується лише до договірної пені (визначеної сторонами в договорі). Натомість в даному випадку розмір пені визначений нормативно, а тому не обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ, а отже може розраховуватись і у іноземній валюті.

Отже вимоги позивача щодо стягнення пені є обгрунтованими.

Проте, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності. Відповідна заява міститься у відзиві на позовну заяву.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог:1) про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст 258 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 5 статті 261 цього Кодексу за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з частинами 3, 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідач подав клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач звернувся до суду 18.02.2020.

Оскільки, платіжні доручення мали бути виконані в день їх надходження до банку, а пеня нараховуються лише протягом 6 місяців, позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності для звернення до суду.

Суд відмовляє позивачу у задоволенні його вимог про стягнення пені, в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних та втрат від інфляції за період з 15.09.2018 по 13.02.2020.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд відзначає, що втрати від інфляції нараховувались позивачем лише на суму у гривнях, на заборгованість в іноземній валюті втрати від інфляції не нараховувались.

Суд перевірив розрахунок здійснений позивачем та вважає його обгрунтованими та арифметично вірним, суму 3% річних у розмірі 7075,30 грн, 3% річних у розмірі 496,87 доларів США та втрат від інфляції у розмірі 17815,99 грн такими, що підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Щодо заперечень відповідача, що він не є належним відповідачем у даній справі, оскільки, на підставі договору новим боржником є третя особа, суд зазначає наступне.

17.11.2014 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" укладено договір про переведення боргу.

Відповідач у відзиві посилається на положення п. 1.1.7.58 та п.1.1.7.59 «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції від 01.06.2014 року. Згідно вказаних пунктів, у зв`язку з анексією АР Крим та припинення діяльності Банку на цій території Клієнт зобов`язується з`явитися в структурний підрозділ Банку, розташований на материковій частині України для здійснення Банком дій щодо уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення Клієнта та надати в Банк від Агентства по страхуванню вкладів, розташованому за адресою: 109240, РФ, Москва, Верхній Таганський глухий кут, д. 4, далі Агентство, довідку про відсутність виплат грошових коштів Клієнту - фізична особі. При цьому, Клієнт зобов`язаний вчинити дії, передбачені в цьому пункті, в термін до 31.12.2014 р У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.58 цих Умов, подальша взаємодія за договором Клієнта з Банком може бути змінена шляхом повідомлення, в тому числі на сайті Банку у відповідному розділі Умов та Правил. При необхідності отримання Банком згоди від Клієнта на здійснення таких дій, сторони керуються ст. 205 Цивільного кодексу України (мовчазна згода).

Також в зазначених вище Умовах та Правилах, містяться наступні пункти: "1.1.6.4. Зміни, внесені в Умови та правила діють з моменту їх публікації на сайті, але не пізніше підтвердження змін діями Клієнта щодо використання послуг Банку.

Згідно п. 3.1.1.3, 3.1.1.4 Умов та Правил Банк має право використовувати кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Нарахування відсотків на залишки вільних коштів на рахунку клієнта (розміри, порядок оплати і терміни) здійснюється відповідно до діючих тарифів банку на розрахункове і касове обслуговування клієнта. Банк не має права визначати і контролювати напрямки використання коштів клієнта і встановлювати інші, не передбачені Договором або чинним законодавством обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. 3.6.3.6.3.2. БАНК зобов`язаний: Забезпечити повну схоронність коштів КЛІЄНТА/

Як зазначено відповідачем на офіційному сайті банку 30.01.2015 було розміщено оголошення: У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ "1.1.7. Додаткові положення" Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59. цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "ФІНІЛОН", що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "ФІНІЛОН" зі згоди Клієнта.

Відповідно до положень ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до положень ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 205 ЦК України, у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір банківського рахунку між позивачем та відповідачем та «Умови та Правила надання банківських послуг» ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на день укладення договору банківського рахунку містили положення про внесення змін про переуступку ПАТ КБ «ПриватБанк» банківського рахунку іншим особам шляхом мовчання. З огляду на те, що кошти були списані банком з рахунку позивача у 2014 році, а оголошення датоване 30.01.2015, то укладений між сторонами договір не міг містити положення про мовчазну згоду для переуступки банком своїх зобов`язань. Суд також наголошує, що Умови та правила датовані 01.06.2014 (редакція на яку посилається відповідач) містить положення про обов`язковість схвалення змін до договору саме конклюдентними діями , а не мовчазною згодою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Позивач не вчиняв будь-яких дій, що свідчили про надання ним згоди на переуступку банком своїх зобов`язань перед позивачем третім особам, в зв`язку з чим відповідач не міг бути змінений на іншу особу та залишається зобов`язаним перед позивачем.

З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи №916/3156/17 дійшла наступного правового висновку: « 68.Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. 69.Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 70.Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 75.За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. 76.Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.».

Тому для належного та ефективного захисту прав позивача з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 04 червня 2019 року не має необхідності окремо визнавати недійсним нікчемний «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року».

Також суд критично оцінює довідку заступника Головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» від 05.06.2020 року про перерахування на рахунок ТОВ ФК «Фінілон» коштів, належних позивачу, оскільки, вказана довідка не є первинним документом, що підтверджує господарську операцію. Витяг з електронного додатку до договору переведення боргу від 17.11.2014 також не підтверджує перерахування коштів, належних позивачу від відповідача до третьої особи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому з врахуванням зазначених положень саме АТ КБ «ПриватБанк» повинен доводити перед судом належними та допустимими доказами наявність відповідних письмових змін до договорів банківського рахунку, які не визнають клієнтами.

Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 03 липня 2019 року по цивільній справі №342/180/17 (провадження №14-131цс1), в якій АТ КБ «ПриватБанк» шляхом незаконного застосування «мовчазної» згоди його клієнтів незаконно змінював умови кредитних договорів, зазначила наступне: «За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.». Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.».

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності у нього обов`язку сплатити позивачу належні йому кошти. За таких умов позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, надану йому адвокатом під час розгляду справи в суді у сумі 28500,00 грн, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1, п. п. 1, 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

При цьому, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 914/633/18.

На підтвердження витрат на правову допомогу відповідачем подано договір про надання правової допомоги від 05.05.2017, укладений між ГО "Інформаційний прес-центр" та адвокатом Дугіновим Дмитром Андрійовичем відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе обов`язки з надання клієнту правової допомоги. Правова допомога надається в обсязі, порядку та на умовах, передбачених договором. (п. 1.1. договору).

Згідно додатку № 1 від 31.05.2017 до договору про надання правової допомоги від 05.05.2017 з метою отримання коштів, які обліковувались на рахунку № НОМЕР_1 (166504,58 грн), № НОМЕР_2 (11693,00 доларів США) ГО "ІПЦ" має звернутись до банку із платіжними дорученнями та претензією. У разі незадоволення банком платіжних доручень та претензій ГО "ІПЦ" має намір звернутись до суду із позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про зобов`язання виконати платіжні доручення. Сторони домовились про те, що адвокатом буде надана клієнту правова допомога з представництва його інтересів у позасудовому врегулюванні спору та судовому врегулюванні, у разі якщо банк відмовиться у добровільному порядку виконати платіжні доручення про перерахування коштів. Сторони домовились про те, що вартість послуг адвоката становить 28500,00 грн.

До матеріалів справи надано акти приймання-передачі виконаних робіт: від 20.12.2018 з зазначенням переліку виконаних робіт на суму 10000,00 грн; від 28.01.2020 про підготовку для подання позовної заяви, вартість робіт - 5000,00 грн.

Крім того, додатком № 1 передбачено, що участь адвоката у судових засіданнях не залежно від їх кількості під час розгляду судом позовної заяви буде коштувати 13500,00 грн.

До матеріалів справи долучено платіжні доручення на загальну суму 28500,00 грн на підтвердження оплати наданих послуг адвокатом.

Позивачем також долучено ордер від 17.02.2020 № КВ472238 на представництво інтересів відповідача у Господарському суді мста Києва та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 1300 від 24.06.2011.

Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 ст. 126 ГПК України).

Відповідачем належними та допустимими доказами доведено обсяг, вартість та обставини щодо надання правової допомоги відповідачу, а тому витрати відповідача на правову допомогу у розмірі 26088,53 грн (пропорційно сумі задоволених вимог) підлягають стягненню з позивача.

Вказана позиція також викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 № 922/445/19.

Суд відзначає, що позивачем було подано заперечення проти покладення на нього витрат з правової допомоги, оскільки, з договору не вбачається, що правова допомога надавалась саме у справі № 910/2411/20 та що розмір витрат є неспівмірним, оскільки, справа є не складною.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України.

Разом з тим, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд відзначає, що відповідачем не доведено неспівмірність заявлених витрат на правову допомогу, а з поданих документів вбачається, що правова допомога надалась саме щодо спору, що є предметом розгляду у даній справі, а тому не зазначення номеру справи у договорі та інших документах, не спростовує тих обставин, що правова допомога надавалась саме по справі № 910/2411/20.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема вказавши, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Надалі об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила цей висновок у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та у постанові від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, зазначивши, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 правова позиція має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.

З огляду на вищевикладене, враховуючи складність справи та розумну необхідність витрат для даної справи у суді, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, суд вважає, що заявлені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу відповідають критеріям розумності, співмірності та необхідності, а відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позову покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно сумі задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 123, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1-Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Громадської організації "Інформаційний Прес-Центр" (01010, м. Київ, вулиця Михайла Омеляновича-Павленка, будинок 4/6, кімната 1130, ідентифікаційний код 26178052) суму коштів у розмірі 166504 (сто шістдесят шість тисяч п`ятсот чотири) грн. 58 коп., 11693 (одинадцять тисяч шістсот дев`яносто три) долари США; втрати від інфляції у розмірі 17815 (сімнадцять тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн 99 коп, 3% річних у розмірі 7075 (сім тисяч сімдесят п`ять) грн 30 коп., 3% річних у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) доларів США 87 центів, судовий збір у розмірі 7345 (сім тисяч триста сорок п`ять) грн 23 коп, витрати на правову допомогу у розмірі 26088 (двадцять шість тисяч вісімдесят вісім) грн 53 коп.

3. В частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 16650,45 грн та пені у розмірі 1169,30 доларів США - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили, видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.12.2020

Суддя І.В. Усатенко