РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.11.2020Справа № 910/12392/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФЛК-ІНВЕСТ"

до відповідача НАУКОВО-ВИРОБНИЧОГО ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДЕЛЬТА"

про стягнення 350 000,00 грн.

за участю представників:

від позивача: Демченко Г.М.

від відповідача: Охріменко С.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФЛК-ІНВЕСТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до НАУКОВО-ВИРОБНИЧОГО ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДЕЛЬТА" про стягнення авансового платежу за договором на проектні роботи у розмірі 350 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав частину проектних робіт за Договором № 0015 від 30.03.2017 на суму 350 000 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання у справі призначено на 30.09.2020.

18.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛЬТА" надійшов відзив.

30.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЛК-ІНВЕСТ" надійшов супровідний лист про долучення документів до матеріалів справи.

30.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЛК-ІНВЕСТ" надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 30.09.2020 судом на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 28.10.2020.

19.10.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛЬТА" надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Судове засідання, призначене на 28.10.2020, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 призначено судове засідання на 23.11.2020.

У судовому засіданні 23.11.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

У судовому засіданні 23.11.2020 представник відповідача заперечував проти позовних вимог повністю та просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФЛК-ІНВЕСТ" (позивач, замовник) та НАУКОВО-ВИРОБНИЧИМ ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ДЕЛЬТА" (відповідач, виконавець) було укладено договір № 0015 на проектні роботи від 30.03.2017 (далі - Договір).

З метою запобіганню забруднення навколишнього природного середовища в місті Фастів та недопущення негативних впливів промислових і побутових відходів на здоров`я людей і довкілля, замовник надає технічне завдання та доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання щодо виконання проектних робіт згідно графіку робіт, для наступного створення об`єкта виробничого призначення на підставі плану реалізації проекту (розділ 2 Договору).

Вартість доручених Виконавцю робіт за Договором становить 930 000,00 грн. (п. 4.1. Договору).

Пунктами 4.2., 4.3. Договору визначено, що передплата за Договором становить 80 000,00 грн. Після підготовки кошторису проектних робіт замовник, на підставі рахунку-фактури від виконавця, протягом 2 банківських днів перераховує передплату наступних робіт, з урахуванням щомісячних платежів 200 000,00 грн. на рахунок виконавця.

Дата передплати є початком виконання робіт (п. 5.1. Договору). Згідно п. 5.2. Договору закінчення виконання проектних робіт по Договору не пізніше 140 днів після початку робіт.

Окремими додатками до Договору сторони погодили технічне завдання, графік виконання робіт, план реалізації проекту, кошторис робіт.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 03.04.2017 року ним було перераховано суму передплати 80 000,00 грн. на рахунок виконавця, що підтверджується платіжним дорученням №2495 від 03.04.2017. Крім того Замовник здійснив ще ряд платежів на рахунок виконавця, підтвердженням чого є платіжні доручення: №2589 від 05.05.2017р. на суму 20 000,00 грн.; №2613 від 16.05.2017р. на суму 100 000,00 грн.; №2759 від 23.06.2017р. на суму 200 000,00 грн.; №2930 від 18.08.2017р. на суму 100 000,00 грн.; №2983 від 04.09.2017р. на суму 50 000,00 грн.; №3061 від 22.09.2017р. на суму 50 000,00 грн. Як зазначає позивач, загальна сума всієї передплати становить 600 000,00 грн.

Спір у справі виник внаслідок того, що, за доводами позивача, навіть та частина робіт, яка була виконана відповідачем, не відповідає нормам чинного законодавства. При цьому сторона зазначає, що в результаті тривалих обмінів претензіями вдалося досягти згоди щодо робіт, які є невиконаними - «Стадія проект» та «Робоча документація», суми передплати за «Стадію проект» - 350 000,00 грн. За доводами позивача, роботи на вказану суму не були виконаними, через що він звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Враховуючи відсутність заперечень як позивач, так і відповідача щодо укладення Договору, суд вважає доведеним факт його укладення.

Як вбачається із наявних у справі матеріалів, 03.04.2017 року позивачем було перераховано суму передплати 80 000,00 грн. на рахунок виконавця, що підтверджується платіжним дорученням №2495 від 03.04.2017. Крім того Замовник здійснив ще ряд платежів на рахунок виконавця, підтвердженням чого є платіжні доручення: №2589 від 05.05.2017р. на суму 20 000,00 грн.; №2613 від 16.05.2017р. на суму 100 000,00 грн.; №2759 від 23.06.2017р. на суму 200 000,00 грн.; №2930 від 18.08.2017р. на суму 100 000,00 грн.; №2983 від 04.09.2017р. на суму 50 000,00 грн.; №3061 від 22.09.2017р. на суму 50 000,00 грн. Відповідачем не заперечується факт того, що сума всієї передплати склала 600 000,00 грн.

Натомість, заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що роботи за Договором були призупинені саме Позивачем, який на час закінчення Договору створив затримку платежів на 221 день і не доплатив відповідачу 330 000,00 грн., тобто (35,5%) вартості договірних робіт, про що позивача було повідомлено листом від 10.05.2018 №088.

При цьому відповідач зазначає, що результати виконаних робіт на сплачену суму 600 000 грн. були надані позивачу в електронному і паперовому вигляді у грудні 2017 року, в тому числі надсиланням на адресу позивача Акта №1 здачі-приймання виконаних робіт на суму 650 818,87 грн.

Судом приймаються доводи відповідача, з урахуванням наступного.

Пунктами 6.1. - 6.2. Договору встановлено, що всі виконані та оплачені по дійсному Договору роботи передаються виконавцем замовнику по акту здачі-приймання виконаних робіт. При завершенні проектних робіт виконавець передає замовнику результати робіт, 4 примірники на паперовому носії, а також акт здачі-приймання виконаних робіт в 2 примірниках.

Згідно п.6.4. Договору у разі відмови замовника від приймання робіт, сторонами складається протокол з переліком зауважень та термінами їх усунення за рахунок виконавця та його силами.

Так, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що 26.12.2017 відповідач направив на адресу позивача акт здачі-приймання виконаних робіт за Договором на суму 650 818,87 грн.

Відповідно до п. 6.5 Договору у разі якщо Замовник протягом більше 5 днів не підписує Акт здачі-приймання і не надає мотивовану відмову від приймання робіт із зазначенням зауважень сторони вважають роботи виконаними.

В свою чергу, ані мотивованої відмови від підписання акту здачі-приймання робіт, наданої протягом 5 днів, ані складеного на виконання п. 6.4. сторонами протоколу з переліком зауважень та термінами їх усунення за рахунок виконавця та його силами матеріали справи не містять. Враховуючи вищенаведені умови Договору, у суду відсутні підстави вважати виконані відповідачем проектні роботи такими, що не прийняті позивачем, зважаючи на відсутність обґрунтованих заперечень замовника, висловлених протягом встановленого Договором строку.

При цьому, судом безпосередньо у судових засіданнях з`ясовувалася думка сторін щодо доцільності призначення судової експертизи у справі задля встановлення дійсної та реальної вартості фактично виконаних відповідачем робіт, проте жодна зі сторін не вважала за доцільне заявити відповідне клопотання про призначення експертизи, а також не виявила бажання понести витрати на проведення експертного дослідження.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі, зокрема на суму спірної частини передплати у розмірі 350 000 грн.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці, повний текст рішення складено та підписано 14.12.2020.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.12.2020.

Суддя І.В. Приходько