ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2020 справа № 914/677/20

Позивача-1: ОСОБА_1 , м. Костопіль, Рівненська область

Позивача-2: ОСОБА_2 , м. Львів

Позивача-3: ОСОБА_3 , м. Жашків, Черкаська область

до відповідача: ОСОБА_4 , м. Дубляни, Жовківський район, Львівська область

третя особа, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: ОСОБА_5 , м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Товариство з обмеженою відповідальністю Біля Універмагу, м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Поліс, м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-1: Товариство з обмеженою відповідальністю Ресторан Беркут, м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-2: ОСОБА_6 , м. Львів

про: визнання недійсним договору купівлі продажу площадки (споруди) площею 1379,3 кв.м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1

За позовною заявою третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю Ресторан Беркут, м. Львів

до відповідача-1: ОСОБА_4 , м. Львів

до відповідача-2: ОСОБА_6 , м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: ОСОБА_5 , м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Товариство з обмеженою відповідальністю Біля Універмагу, м. Львів

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-3: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Поліс, м. Львів

про визнання недійсним Договору купівлі - продажу площадки (споруди) площею 1379,3 м , що у АДРЕСА_1

Суддя У.І.Ділай

Секретар В.Д.Андрусик

За участю представників:

Від позивача-1,2,3 (за первісним позовом): не з`явився

Від відповідача (за первісним позовом): не з`явився

Від ОСОБА_5 : не з`явився

Від ТзОВ Біля Універмагу: В.В.Матушек

Від ТзОВ Фінансова компанія Поліс: В.В.Гамей

Від ТзОВ Ресторан Беркут: В. Б.Дяків

Від ОСОБА_6 : не з`явився

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2020, справу №914/677/20 розподілено судді ОСОБА_7 .

Ухвалою від 24.03.2020 позов залишено без руху.

Ухвалою від 30.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 30.04.2020.

Ухвалами від 30.04.2020, від 30.06.2020, від 21.07.2020 та від 01.09.2020 підготовче провадження відкладено з підстав зазначених в ухвалах.

Ухвалою від 15.09.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.09.2020.

Ухвалою від 29.09.10.2020, від 20.10.2020 та від 24.11.2020 розгляд справи відкладено з підстав зазначених в ухвалах.

Позивачі-1,2,3 (за первісним позовом), відповідач, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання 03.12.2020 не з`явилися, причин неявки не повідомили.

Представник ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» в судовому засіданні 03.12.2020 заперечив проти первісного позову та заперечив проти позову третьої особи з самостійними вимогами.

Представник ТзОВ Ресторан Беркут в судовому засіданні 03.12.2020 підтримав позов третьої особи з самостійними вимогами.

Представник ТзОВ Біля Універмагу в судовому засіданні 03.12.2020 заперечив проти первісного позову та заперечив проти позову третьої особи з самостійними вимогами.В процесі розгляду матеріалів справи суд

встановив:

Первісний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поданий до Господарського суду Львівської області, виходячи із того, що у квітні 2016 року учасник товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Франківського районного суду м.Львова про визнання недійсним договору купівлі - продажу площадки (споруди) площею 1379,3м.кв., що у АДРЕСА_1 . Після отримання даного позову Франківським районним судом м. Львова було прийнято рішення про приєднання позову ОСОБА_1 до слухання разом із заявленим позовом іншого учасника товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» - ОСОБА_2 про визнання недійсним цього ж договору, який нею було подано ще у 2012 році.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року у справі №1326/8772/2012 позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу площадки-споруди нежитлових приміщень загальною площею 1379,3 кв.м.. по АДРЕСА_2 від 26.02.2003, укладений між ТзОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 1020.

18 жовтня 2017 року Апеляційний суд Львівської області рішенням у справі №і326/8772/2012 апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ТзОВ «Біля Універмагу» задовольнив. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 02.03.2017 у справі №1326/8772/2012 скасував. Ухвалив нове рішення, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в позові відмовив.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року у справі №1326/8772/2012 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , апеляційну скаргу ТОВ «Біля Універмагу» та апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року у справі №1326/8772/2012 - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 1326/8772/2012 вирішено касаційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» задовольнити частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут», треті особи: ОСОБА_5 .. ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Біля Універмагу» про визнання недійсним договору купівлі продажу, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут», треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продаж) нерухомого майна - закрито. Роз`яснено ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , що розгляд спору віднесено до юрисдикції господарського суду.

Обставини, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги наступні.

11 грудня 2001 року між ТзОВ «Ресторан «Беркут» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області було укладено договір нотаріально посвідчений купівлі-продажу №104/01 нежитлових приміщень загальною площею 2823 кв.м. у тому числі: залу ресторану площею 858. 9кв.м., приміщення їдальні площею 230, 1 кв.м.. складських приміщень площею 1734 кв.м. та площадки (споруди) площею 1 379,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 . Відповідно до п. 3.2 цього договору право власності на нежитлові приміщення та площадку переходить до Покупця з моменту нотаріального посвідчення договору.

12.12.2001 між сторонами було підписано акт приймання-передачі нежитлових приміщень площею 2823 кв.м. та площадки (споруди) площею 1379,3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 . В подальшому, 25.12.2001 Львівським обласним державним комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ТзОВ «Ресторан «Беркут» видано реєстраційне посвідчення на нежитлові приміщення загальною площею 2823 кв.м. та площадку (споруду) в цілому на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу.

27.03.2002 розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №364 нежитловим приміщенням на АДРЕСА_3 присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 . 08.04.2002 Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради ТзОВ «Ресторан «Беркут» видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, які розташовані в АДРЕСА_2 .

26.02.2003 Львівським обласним комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки видано ГОВ «Ресторан «Беркут» витяг №86349 з реєстру прав власності на нерухоме майно: зал ресторану площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м., складські приміщення площею 1734 кв.м., площадку (споруду) загальною площею 1379,3 кв.м.

Між ТзОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим №1020 договір купівлі-продажу площадки (споруди) позначених на поверховому плані літерою Ібп, площею 1379,3 кв.м. та нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А-5 за адресою: АДРЕСА_2 , який датований 26.02.2003.

Також, між ТзОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_4 укладено угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), площею 1379, 3 кв.м. та нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А-5 за адресою: АДРЕСА_2 яка також датована 26.02.2003.

За твердженням позивачів оригінал договору купівлі-продажу в присутності нотаріуса було знищено шляхом розірвання паперу, на якому був текст договору.

Однак, 20.02.2004, на підставі поданої ОСОБА_4 світлокопії договору купівлі-продажу, права і обов`язки за яким були припинені, Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було видано витяг про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на площадку споруду, позначеної на поверховому плані літерою «Ібп», нежитловою площею 1379,3 кв.м., нежитлових приміщень, позначених в поверховому плані літерою А-5., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (в межах першого поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207,9 м.кв.).

12.03.2004, одразу, коли стало відомо про даний факт, ТзОВ «Ресторан «Беркут» звернулося до ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» із заявою про реєстрацію угоди від 26.02.2003 про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди). В результаті цього, запис про право власності ОСОБА_4 було анульовано у встановленому законом порядку та відновлено реєстрацію права власності на даний об`єкт за ТзОВ «Ресторан «Беркут», про що було надано Витяг з реєстру права власності.

Після укладення угоди про розірвання договору купівлі - продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 та відновлення реєстрації права власності на даний об`єкт за ТзОВ «Ресторан «Беркут» до суду звернулась з позовною заявою ОСОБА_5 (дружина) до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни, Приватного підприємства «Санні», обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2013 у справі № 2-3554/11 (2/465/744/13) позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені та визнано недійсною угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут». Вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін Апеляційним судом Львівської області (ухвала суду від 03.10.2014) та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ (ухвала суду від 04.03.2015).

Вважаючи своє право порушеним та не маючи іншої можливості відновити його іншим способом, окрім як звернення до суду, учасники товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» звернулися із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу площадки (споруди) площею 1379,3кв.м що у АДРЕСА_1 .

Третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю Ресторан Беркут також вбачає наявність порушення своїх прав та вважає, що спірний договір повинен бути визнаним у судовому порядку недійсним з огляду на таке.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16 травня 2002 року (справа №1/236-13/182) зобов`язано регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області виконати умови договору щодо належної передачі ТОВ «Ресторан «Беркут» викупленого майна, що знаходиться у АДРЕСА_3 . Зобов`язано ВАТ «Універмаг «Львів» усунути перешкоди у користуванні майном, а саме: демонтувати торгівельні кіоски, встановлені на тротуарі, вході до ресторану, на під`їзній дорозі до складських приміщень ресторану; звільнити споруду, яка використовується під міні-ринок, дах споруди, що використовується під автостоянку; звільнити дах кафе ресторану від уже встановлених торгівельних кіосків.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Ресторан «Беркут» та внесено зміни до пункту 2.1 укладеного між ТОВ «Ресторан «Беркут» та регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області договору купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року, доповнивши його новим абзацом наступного змісту: «Покупець зобов`язується оплатити продавцю наявну станом на 05 квітня 2004 року заборгованість в сумі 118 521 грн за придбаний за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року об`єкт протягом 5 банківських днів з дня повного отримання вказаного об`єкта купівлі-продажу в натурі. Факт отримання об`єкта підтверджується відповідним актом прийому-передачі, що підписується повноважними представниками сторін та скріплюється відтиском їх печаток».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року затверджено мирову угоду, укладену між ТОВ «Ресторан «Беркут» та регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області, згідно з якою ТОВ «Ресторан «Беркут» зобов`язалось здійснити захист прав у судовому порядку щодо усунення перешкод з боку ТОВ «Біля Універмагу» у користуванні ТзОВ «Ресторан «Беркут» придбаним за договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року складом площею 396,3 кв. м. та площадкою-спорудою площею 1379,3 кв. м. та оплатити продавцю наявну станом на 05 квітня 2004 року заборгованість за придбаний об`єкт протягом 5 банківських дів з дня повного отримання вказаного об`єкта в натурі від продавця. Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області зобов`язалось сприяти ТзОВ «Ресторан «Беркут» у здійсненні заходів щодо витребування вказаного майна з незаконного володіння ТОВ «Біля Універмагу» шляхом відповідних звернень до суду та передачі цього майна за актом прийому-передачі ТОВ «Ресторан «Беркут».

10 березня 2005 року Господарським судом Львівської області постановлено рішення у справі за позовом регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області до ТОВ «Ресторан «Беркут» про стягнення суми, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06 серпня 2004 року у справі №1/305-28/130 та ухвалою Господарського суду Львівської області від 10 березня 2005 року у справі №1/133-28/59 встановлено, що на момент укладення оскаржуваного Договору купівлі-продажу відчужуване майно не перебувало у фактичному володінні продавця, оскільки регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області не було виконано обов`язку щодо його передачі ТОВ «Ресторан «Беркут» на підставі договору від 11 грудня 2001 року № 104/01.

Згідно із спірним Договором ТзОВ «Ресторан «Беркут» продав, а ОСОБА_4 купив площадку (споруду) площею 1379,3 кв. м. на АДРЕСА_1 , яка належала ТзОВ «Ресторан «Беркут» на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого 08 квітня 2002 року Франківською районною державною адміністрацією, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., за реєстраційним №1020.

Висновком судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 144-6229 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 грудня 2005 року за №10253/10255 установлено, що в договорі купівлі-продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року відтиск печатки ТзОВ «Ресторан «Беркут» нанесений не в той період часу, яким датовані документи, надані як вільні зразки відтисків, тобто не в період липня 2003 року - липня 2005 року, а в інший. Згідно з висновком криміналістичної експертизи №10254 від 07 лютого 2006 року, також проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені приватного нотаріуса Нор Н.М. у договорі купівлі-продажу площадки (споруди), який посвідчує цей договір, не відповідає зазначеній даті 26 лютого 2003 року та виконано пізніше грудня 2004 року.

На думку ТзОВ «Ресторан «Беркут», виходячи з аналізу матеріалів справи та експертних досліджень, проведених у межах кримінальної справи №144-6229, укладення спірного Договору купівлі-продажу площадки (споруди) та посвідчення його приватним нотаріусом відбулося у період після грудня 2004 року. Відтак, при наданні правової оцінки спірному Договору купівлі-продажу площадки (споруди), датованому 26 лютим 2003 року, правильним буде застосування норм матеріального права, які були чинними на той час, оскільки йдеться про надання правової оцінки судом спірним правовідносинам, які фактично виникли після грудня 2004 року, що стверджується фактичними обставинами справи.

За твердженням ТзОВ «Ресторан «Беркут» укладення спірного Договору купівлі - продажу не могло відбутися, оскільки на дату його укладання площадка (споруда) не була вільна, була зайнята іншими юридичними особами. Іншими словами, на час укладення спірного Договору товариство не могло передати таке майно згідно акт-прийому передачі адже таке майно не перебувало у фактичному володінні продавця.

ТзОВ «Ресторан «Беркут» наголосило, що спірний договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема, щодо передачі майна покупцеві, адже на момент його укладення, таке майно не перебувало у фактичному володінні продавця (дана обставина встановлена судовим рішенням) і товариство ніяк не могло його продати, що відповідно до приписів ч.5 ст. 203 та ст.215 ЦК України є підставою його недійсності.

Також ТзОВ «Ресторан «Беркут» повідомило, що жодних коштів за спірним Договором товариство на свій розрахунковий рахунок не отримувало. У відповідача не існувало і не існує будь-яких доказів здійснення оплати за спірним договором на розрахунковий рахунок товариства грошових коштів. А твердження про те, що у тексті договору міститься посилання на те, що «розрахунок за об`єкт проведено у повному обсязі» власне і є однією з підстав, чому товариство вважає спірний договір недійсним.

Згідно з п.11.4 Статуту ТзОВ «Ресторан «Беркут» діяльність Дирекції-виконавчого органу товариства, очолює директор, який призначається зборами учасників, до компетенції директора відноситься-представництво товариства перед третіми особами. Відповідно до п.11.7 Статуту, директор діє від імені товариства, представляє його в усіх установах, підприємствах та організаціях України і за кордоном. Крім того, директор вправі здійснювати усі дії, які віднесені до компетенції Дирекції одноосібно, якщо Дирекція не обрана. Згідно п.11.2 Статуту, до компетенції Дирекції віднесено розпорядження майном та коштами товариства, у порядку визначеному зборами учасників.

Відповідно до п.10.4 Статуту до компетенції Зборів учасників товариства віднесено затвердження договорів, укладених виконавчим органом, на суму, що перевищує 100000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та ін.

Покликаючись на висновки експертних досліджень проведених в межах кримінальної справи №144-6229, ТзОВ «Ресторан «Беркут» зазначає, що факт укладення оспорюваного договору відбувся після грудня 2004 року, тобто станом на час перебування ОСОБА_1 у складі співзасновників товариства, тому оспорюваний правочин не міг бути укладеним без його згоди. Відтак, спірний договір не міг бути підписаний ОСОБА_6 як співзасновником товариства, оскільки, його частка на той момент належала ОСОБА_1 , а останній не надавав згоди та нікого не уповноважував на підписання оспорюваного Договору. При цьому ТзОВ «Ресторан «Беркут» звернуло увагу, що воно не вчиняло жодних дій, які б свідчили про його подальше схвалення, зокрема прийняття плати за договором та/або укладення акту приймання-передачі. Жодних коштів за спірним Договором товариство на свій розрахунковий рахунок не отримувало.

Крім того, ТзОВ «Ресторан «Беркут» повідомило, що 19.05.2006 Личаківським районним судом м. Львова винесено рішення по справі №2-767/2006 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ТзОВ «Ресторан «Беркут», 3-іх осіб: приватного нотаріуса Нор Н.М., ОКП ЛОР БТІ та ЕО, ПП «Санні» про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003, визнання права власності на площадку (споруду), яким визнано недійсною угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), позначеної на поверхневому плані літерою Ібп, нежитловою площею 1379,3 м.кв., нежитлових приміщень, позначених в поверхневому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ( в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку) укладений між ТзОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_4 ; визнано за ОСОБА_5 , право спільної сумісної власності на площадку (споруду), позначену на поверхневому плані літерою «Ібп», нежитловою площею 1379,3 м.кв, нежитлових приміщень, позначених в поверховому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207,9 м.кв.).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 24.07.2006 рішення місцевого суду Личаківського району м. Львова від 19.05.2006 залишено без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовлено.

12 червня 2007 року ухвалою апеляційного суду Хмельницької області судом касаційної інстанції, рішення Личаківського районного суду від 19 травня 2006 року та ухвала апеляційного суду Львівської області від 24.07 2006р. були скасовані, а справа направлена на новий розгляд у Франківський районний суд м.Львова.

Незважаючи на це, 25 червня 2007 року ОКП Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» сім`ї Гриншпун видано Витяг про реєстрацію права власності на площадку-споруду площею 1379,3 кв.м., павільйон міні-ринку площею 1207,9 кв.м. на підставі рішення Личаківського районного суду від 19.05.2006, скасованого 12.06.2007 ухвалою апеляційного суду Хмельницької області.

Крім цього, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» звернуло увагу суду на те, що не вчиняло жодних дій, які б могли свідчити про подальше схвалення спірного договору та всі дії які вчинялися товариством були спрямованими лише з однією метою - збереження права власності товариства на майно.

Щодо заявленої відповідачем позовної давності ТзОВ «Ресторан «Беркут» зазначило, що відповідно до приписів ЦК України воно наділене як правом витребування майна (віндикаційна вимога) так і правом подання позову про визнання недійсною угоди, на підставі якої таке майно вибуло з володіння (власності) такого товариства (негаторна вимога). Відтак, звертає увагу на обставини справи № 5015/6070/11, яка розглядається господарськими судами, та відповідно до якої на частину вимог пред`явлено вимоги до одного з боржників ще у 2011 році без пропуску позовної давності, адже саме у 2011 році ОСОБА_5 звернулася з вимогою про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди). До цього часу цю угоду товариство вважало розірваною. Тому ТзОВ «Ресторан «Беркут» вважає твердження відповідача, що товариство довідалося про порушення свого права у лютому 2003 року є помилковим. При цьому ТзОВ «Ресторан «Беркут» повідомило, що у випадку якщо суд дійде висновку про те, що у даній справі позовна давність до заявленої вимоги не перервалася, то просив визнати поважними причини пропущення позовної давності з огляду на наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» довідалося про порушення свого права після подання позову ОСОБА_5 з вимогою про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та відповідачем. До цього часу угода вважалася розірваною. Тому, твердження відповідача у його клопотанні, що товариство довідалося про порушення свого права у лютому 2003 року є помилковими. Так, в проміжку часу з 2011 по 2020 роки товариство не зверталося з позовом про визнання недійсним спірного договору, оскільки, з врахуванням судової практики цього часу, з таким позовом вже звернулися його учасники, частка яких становила 100% статутного капіталу товариства. І, одним із відповідачів у цій справі було саме товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут». Дізнавшись про постанову Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 1326/8772/2012 та враховуючи нову судову практику Верховного Суду у подібних спорах ТзОВ «Ресторан «Беркут», як третьою особою, яка заявлено самостійні вимоги щодо предмета спору, 08 квітня 2020 року було подано позов у даній справі. Враховуючи зазначені обставини ТзОВ «Ресторан «Беркут» просило суд визнати поважними причини пропущення позовної давності та задоволити позов третьої особи з самостійними вимогами.

Відповідач заперечив проти первісного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами з огляду на таке.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2013 у справі № 1326/3554/11 (набрало законної сили та є чинним) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ТзОВ «Ресторан «Беркут», треті особи: приватний нотаріус ЛМНО Нор Н.М., ПП «Санні», ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» визнано недійсною угоду про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, встановлено що 26.02.2003 між ТзОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу площадки (споруди) площею 1379,3 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1020.

У вказаному рішенні суду зазначено, що 26.02.2003 на підставі акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003, копія котрого міститься у матеріалах справи, площадка-споруда передана покупцеві - ОСОБА_4 . Поряд із зазначеним, жодним належним та допустимим доказом не підтверджено факту зворотної передачі ТзОВ «Ресторан «Беркут» від ОСОБА_4 нерухомого майна - площадки (споруди) площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, в пункті 2 угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), датованої 26.02.2003, прописано: «Майнових претензій щодо розрахунку за вказане майно у нас немає». Разом з тим, 26.02.2003 між ОСОБА_4 та ТзОВ «Біля Універмагу» укладено договір оренди спірного нерухомого майна і в цей же день підписано акт приймання- передачі цього майна, згідно з яким передано у користування ТзОВ «Біля Універмагу» спірне майно. Вказані докази, у сукупності з іншими доказами по справі, підтверджують, що спірна площадка (споруда) була фактично передана ОСОБА_4 від ТзОВ «Ресторан «Беркут», оскільки після цього ОСОБА_4 передав зазначене майно в оренду ТзОВ «Біля Універмагу». Як вбачається із угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), датованої 26.02.2003, сторони по взаємній згоді розірвали укладений 26.02.2003 договір купівлі-продажу спірної площадки (споруди).

Також, жодним належним та допустимим доказом не підтверджено факту, що ОСОБА_5 (дружина ОСОБА_4 ) надала згоду на укладення угоди про розірвання договору купівлі-продажу від 26.02.2003 у встановленому законом порядку, а також її ознайомлення із умовами договору купівлі-продажу від 26.02.2003, в тому числі про можливість його розірвання шляхом укладення відповідної угоди, оскільки даючи згоду на купівлю її чоловіком нерухомого майна, не знайомилася із змістом конкретного договору купівлі-продажу, так як останній був підписаний сторонами ( ОСОБА_4 та ТзОВ «Ресторан «Беркут» ) в часі після надання нею згоди.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 у справі №3/93 (набрала законної сили та є чинною) встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003, на укладення якого надала згоду ОСОБА_5 (дружина ОСОБА_4 ), ТзОВ «Ресторан «Беркут» продало, а ОСОБА_4 придбав цегляну площадку (споруду) площею 1379,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 26.02.2003 на підставі акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 вказані вище нежитлові приміщення були передані покупцеві ОСОБА_4 .

Разом з тим, у вказаному акті приймання-передачі прописано, що розрахунок за об`єкт купівлі- продажу проведено у повному обсязі. Тоді ж, 26.02.2003 між ОСОБА_4 та ТзОВ «Біля Універмагу» було укладено договір оренди спірного нерухомого майна і в цей же день підписано акт приймання-передачі цього майна, відповідно до якого спірне майно передано у користування ТзОВ «Біля Універмагу».

Щодо позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_3 як засновників та учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут» відповідач зазначив, що 22.10.2003 проведено збори учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут», на яких ОСОБА_6 заявив про намір вийти з складу учасників Товариства та передати свою частку в розмірі 717 709,00 грн (95,694%) Варданяну ОСОБА_9 . Рішенням зборів до числа учасників був включений ОСОБА_1 , а також вирішене питання про перерозподіл часток у статутному фонді, а саме про частку ОСОБА_1 в розмірі 97,3091% на суму 1 167 709,00 грн. На виконання рішення зборів учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут» від 22.10.2003 відділом реєстрації та ліцензування управління промисловості та підприємництва Львівської міської ради 10.11.2003 за №1389-ф зареєстровано зміни та доповнення до Статуту ТзОВ «Ресторан «Беркут», відповідно, до яких учасниками ТзОВ «Ресторан «Беркут» є ОСОБА_1 (частка в статутному фонді - 97,3091%), та ОСОБА_10 (частка в статутному фонді - 2,6909%).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 у справі № 2-6051/06 задоволено зустрічний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 , третя особа - ТзОВ «Ресторан «Беркут», та визнано право власності на частку в розмірі 95,694% в статутному фонді даного товариства за договором від 10.06.2003 року за ОСОБА_11 . Дане рішення набрало законної сили. Відповідно до вказаного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 усправі № 2-6051/06, 10.06.2003 між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_6 на праві власності частки в статутному фонді ТзОВ «Ресторан «Беркут». Згідно з умовами даного договору ОСОБА_11 зобов`язався протягом року з дати укладення договору сплатити ОСОБА_6 , як продавцю, 1500000,00 грн. за придбану частку у статутному фонді вищевказаного Товариства. Відповідно до оформленого протоколу зборів засновників ТзОВ «Ресторан «Беркут» від 10.06.2003, до числа учасників Товариства був включений ОСОБА_11 на тій підставі, що ОСОБА_12 уступив ОСОБА_11 свою частку у розмірі 95,694 % на суму 717709,00 грн., а також вирішене питання про перерозподіл часток у статутному фонді Товариства. Як вбачається з розписки від 25.12.2003, ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_11 кошти в розмірі 1500000,00 грн в якості плати за частку в розмірі 95,694 % у статутному фонді ТОВ «Ресторан «Беркут».

Таким чином, за твердженням відповідача особа, яка набула частку в статутному капіталі ТзОВ чи ТзДВ, здійснює права і виконує обов`язки учасника товариства з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі (фонді). на момент укладення договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були засновником і/чи учасником ТзОВ «Ресторан «Беркут».

Відповідач заперечив покликання позивачів та ТзОВ «Ресторан «Беркут» на висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.12.2005 № 10253/10255 судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 144-6229 та висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 07.02.2006 № 10254 та зазначив, що висновками не спростовано укладення договору купівлі-продажу площадки (споруди) між ТОВ «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_4 саме 26.02.2003; не спростовано вчинення написів та підписів сторін договору, а саме: засновника ТОВ «Ресторан «Беркут» ОСОБА_6 та ОСОБА_4 саме 26.02.2003; не спростовано приналежності печатки саме ТзОВ «Ресторан «Беркут»; не спростовано вчинення посвідчувального напису та накладення відтиску печатки приватного нотаріуса Нор Н.М. на договорі саме 26.02.2003.

При цьому відповідач ствердив, що договір купівлі продажу площадки (споруди) від 26 лютого 2003 року, в будь-якому випадку не міг бути укладений сторонами в період після 2004 року. Адже у випадку укладення спірного договору в цей строк, подача ОСОБА_4 договору до реєстраційних органів 20.02.2004 була просто фактично не можлива.

Крім того, відповідач просив застосувати до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» позовну давність в порядку, регламентованому статтею 267 Цивільного кодексу України, оскільки станом на 26.02.2003 ТзОВ «Ресторан «Беркут» було відомо про обставини порушення їхніх прав, а саме факт укладення спірного договору.

ОСОБА_5 , ТзОВ «Біля Універмагу» та ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» підтримали позицію відповідача з аналогічних підстав та просили відмовити в задоволенні первісного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами.

ОСОБА_6 повністю визнав позов товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та підтримав позов учасників товариства.

При прийнятті рішення суд виходить і такого:

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно із заявленими позовними вимогами позивачі та третя особа із самостійними вимогами просили визнати недійсним договір купівлі - продажу площадки (споруди) площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1020.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Щодо вимог первісного позову учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у цьому спорі слід зазначити про правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі № 905/2559/17 від 15.10.2019, відповідно до якої повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які діяти від імені товариства не мають права. Підписання виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника. Отже, підписання директором товариства оспорюваного договору без попереднього письмового погодження загальними зборами цього Товариства може порушувати права та інтереси цього Товариства, а не корпоративні права позивача.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналогічна норма передбачена ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зокрема, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Крім цього, щодо вимог ОСОБА_3 слід зазначити, що останній не був учасником ТзОВ «Ресторан «Беркут» у 2003-2004 роках та набув корпоративних прав лише у 2015 році, а тому його права не могли бути порушені укладенням спірного договору.

Виходячи із вищенаведеного, у суду відсутні правові підстави для задоволення первісного позову.

Щодо вимоги третьої особи, що заставляє самостійні вимоги на предмет спору ТзОВ «Ресторан «Беркут» суд зазначає таке.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року у справі №2-3554/11 позов задоволено. Визнано угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) позначеної на поверхневому плані літерою 1бп, нежитловою площею 1379,3 кв.м., нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207,9 кв.м.), укладена між товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_13 датована 26 лютого 2003 року, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Надією Миколаївною Hop та зареєстрована у реєстрі за № 1024 недійсною.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року залишено без змін.

При прийнятті судових рішень вищеназвані суди виходили з того, що спірна угода не була укладена у день посвідчення договору купівлі - продажу майна 26.02.2003, а лише у 2004 році - після реєстрації права власності ОСОБА_13 на спірну площадку (споруду). Відтак, при наданні правової оцінки спірній угоді про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) датованій 26.02.2003 правильним буде застосування норм матеріального права, котрі набули чинності у 2004 році (в редакції 2003 року) та СК України, оскільки йдеться про надання правової оцінки судом спірним правовідносинам котрі фактично виникли у 2004 році, що стверджується фактичними обставинами справи.

Водночас у справі, що розглядається спірним, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання про дійсну дату вчинення та оформлення спірного правочину купівлі-продажу.

В цій справі третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на її думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору зазначила відповідачем-2 ОСОБА_6 як учасника ТзОВ «Ресторан «Беркут», що вибув.

Для з`ясування наведених питань, а відтак і правильного вирішення спору суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом належить дослідити питання укладення спірного договору в лютому 2003 року, зміст доказів наданих сторонами на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність (відсутність) підстав та повноважень для підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_6 як співзасновником ТзОВ «Ресторан «Беркут».

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" "J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зважаючи на обставини справи та висновки викладені в рішенні Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року у справі №2-3554/11, яке набрало законної сили, співставляючи докази, які надали учасники спору, вирішуючи правдивість тверджень підписантів договору та правдивість вимоги ТзОВ «Ресторан «Беркут» в цій частині на заслуговування довіри, Господарський суд Львівської області доходить висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, договір купівлі-продажу площадки не був укладений у день посвідчення договору купівлі - продажу майна 26.02.2003, а лише у 2004 році - після реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірну площадку (споруду) та зміни учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут».

Відтак, спірний договір купівлі-продажу був підписаний не повноважним представником-співзасновником.

Виходячи із вищенаведеного, Господарський суд Львівської області приходить до висновку, що до правовідносин у цій справі слід застосовувати положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України прийнятого 16 січня 2003 року).

Як встановлено судом 16.08.2006 ОСОБА_4 зареєстрований фізичною особою-підприємцем за видом діяльності 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний).

ОСОБА_4 заявлено позовну давність в даному спорі.

Наведені вище обставини свідчать про те, що ТзОВ «Ресторан «Беркут» відомо про обставини, які покладені в основу підстав позову щонайменше з 2004 року.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки, метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто, після виникнення права на захист (охоронного).

У справі, яка розглядається, суд встановив, що позовна заява подана у 2020 року, тобто, після спливу трирічного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 22.02.2017 у справі №6-17цс17.

Товариством не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності.

Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства.

Отже, оцінивши подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору подано після спливу трирічного терміну позовної давності. За таких обставини, зважаючи на все вище наведене, суд приходить до висновку відмовити в позові.

Судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 73, 91, 185, 129, 191, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні первісного позову відмовити.

2.У задоволенні позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відмовити.

3.Судовий збір за первісним позовом покласти на позивача.

4.Судовий збір за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю Ресторан Беркут.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.ст. 241, 256, 257 ГПК України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 15.12.2020.

Суддя У.І. Ділай