РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.11.2020Справа № 910/4861/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 9 (03124, м. Київ, вул. Г. Севастополя, 3а) в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації (03680, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 31, корп. 2; ідентифікаційний код 00022527) та Київського національного університету будівництва і архітектури (03680, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 31; ідентифікаційний код 02070909)

до 1) Фізичної особи-підприємця Прояви Оксани Михайлівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

2) Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код 35210739)

3) Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 22883141)

про визнання договору недійсним, визнання протиправним та скасування пункту рішення та зобов`язання вчинити дії

Представники сторін:

прокурор: Угринович О.М.

від позивача-1: Воєводіна А.О.

від позивача-2: Семенцова І.О.

від відповідача-1: Нікітіна-Дудікова Г.Ю.

від відповідача-2: Ковтунець Ю.С.

від відповідача-3: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету будівництва і архітектури з позовом до Фізичної особи-підприємця Прояви Оксани Михайлівни, Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" та Київської міської ради, в якому прокурор зазначає, що Київською місцевою прокуратурою № 9 під час здійснення процесуального керівництва по кримінальному провадженню № 0000372 від 18.01.2020 встановлено порушення майнових прав та інтересів держав, зокрема використання земельної ділянки державної форми власності не за освітнім призначенням, а з комерційною метою з порушенням вимог земельного законодавства, у зв`язку з чим прокурор у своєму позові просить суд:

- визнати недійсним договір № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, укладений між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" та Фізичною особою-підприємцем Проявою О.М.;

- визнати протиправним та скасувати пункт № 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку", відповідно до якого передбачено функціонування паркувального майданчика на земельній ділянці по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва;

- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Прояву Оксану Михайлівну повернути земельну ділянку площею 0, 2425 га кадастровий номер :72:182:0004 по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від паркувального майданчика, будинку охорони та паркану.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 27.05.2020.

12.05.2020 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.05.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача-3, в яких останній просить суд прийняти законне та обґрунтоване рішення, а справу слухати без участі представника.

20.05.2020 до Господарського суду міста Києва від прокурора надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

26.05.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2020 у підготовчому засіданні судом оголошено перерву до 17.06.2020.

17.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2020 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 08.07.2020.

30.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від відповідповідача-1, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову.

07.07.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 08.07.2020 суд, розглянувши клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи та заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку відмовити у його задоволенні з підстав недоведеності та відсутності доказів, які підтверджували б обставини, на які посилається відповідач-2 у своєму клопотанні щодо підстав відкладення. Дана інформація занесена до протоколу судового засідання від 08.07.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 задоволено клопотання заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 9 про витребування доказів та відповідно витребувано у Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" належним чином засвідчену копію договору ДНП-2017-12/98 від 15.12.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування у зв`язку з чим оголошено перерву до 29.07.2020.

27.07.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-2 на виконання вимог ухвали суду від 08.07.2020, до якого додано витребувані судом документи.

27.07.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи.

28.07.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 9.

У підготовчому засіданні 29.07.2020 суд повідомив учасників судового процесу про виконання відповідача-2 вимог ухвали суду від 08.07.2020 та про надходження від представника відповідача-1 клопотання про відкладення, в якому представник просить суд відкласти засідання, однак не заперечує щодо закриття підготовчого провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 16.10.2020.

У зв`язку з перебуванням судді Баранова Д.О. на лікарняному судове засідання 16.10.2020 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 29.10.2020 справу призначено до розгляду на 18.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 25.11.2020.

У судовому засіданні 25.11.2020 представник прокуратури надав пояснення по суті заявлених позовних вимог та просив суд про їх задоволення.

Представники позивачів просили суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача-2 заперечував щодо позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача-1 просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-3 у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 25.11.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивачів, та відповідачів, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Київською місцевою прокуратурою № 9 виявлено порушення майнових прав та інтересів держави, зокрема, використання земельної ділянки державної форми власності не за освітнім призначенням, а з комерційною метою та з порушенням вимог земельного законодавства.

Рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 443/1447 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Київському національному університету будівництва і архітектури для обслуговування навчальних, адміністративно-господарських будівель та гуртожитків на вул. Освіти, 1 - 3 у Солом`янському районі м. Києва, надано КНУБА, у постійне користування земельну ділянку площею 0,2425 га (кадастровий номер :72:182:0004) для обслуговування навчальних, у адміністративно-господарських будівель та гуртожитків із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Пунктом третім вказаного Рішення встановлено, що земельну ділянку комунальної власності територіальної громади міста Києва, передати до земель державної власності за актом приймання-передачі.

Відповідно до акту приймання-передачі від 29.01.2018, Київська міська рада із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва передала, а Київська міська державна адміністрація прийняла до державної власності земельну ділянку площею 0,2425 га кадастровий номер :72:182:0004 на вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва, яка надана Київському національному університету будівництва і архітектури у постійне користування для обслуговування навчальних, адміністративно-господарських будівель та гуртожитків на підставі рішення Київської міської ради від 15.11.2016 року № 443/1447.

Відтак, Київська міська державна адміністрація, яка є законним розпорядником земельної ділянки по вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі міста Києва, наділена правами володіння, користування та розпорядження щодо цієї землі, а Київський національний університет будівництва і архітектури - постійний користувач, наділений правом володіння і користування земельною ділянкою без встановлення строку.

Звертаючись до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету будівництва і архітектури Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 9 обґрунтовує позовні вимоги тим, що спірним рішенням та договором відбулось розпорядження земельною ділянкою не уповноваженим суб`єктом та з порушенням вимог чинного законодавства. У зв`язку з чим, Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 9 просить суд:

- визнати недійсним договір № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, укладений між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" та Фізичною особою-підприємцем Проявою О.М.;

- визнати протиправним та скасувати пункт № 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку", відповідно до якого передбачено функціонування паркувального майданчика на земельній ділянці по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва;

- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Прояву Оксану Михайлівну повернути земельну ділянку площею 0, 2425 га кадастровий номер :72:182:0004 по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від паркувального майданчика, будинку охорони та паркану.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (згідно Закону України "Про внесення змін до Конституції України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" № 1401-VIII від 02.06.2016). Необхідність захисту інтересів держави

Згідно з частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Так, частиною 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України вказано, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що "Інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Отже, наведені вище норми законодавства та рішення Конституційного Суду України надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Інтереси держави у сфері майнових правовідносин є економічними інтересами держави, та полягають у забезпеченні з боку держави ефективного та правомірного використання майна всіма суб`єктами права власності, недопущення порушень в цій сфері.

Відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України держава є суб`єктом права власності на землі державної власності і реалізує це право через відповідні органи державної влади. Право державної власності на землі державної власності набувається і реалізується державою, зокрема, в особі Київської міської державної адміністрації відповідно до приписів ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України.

Таким чином, прокурор вказує, що в даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, здійснюється користування земельною ділянкою, що перебуває у державній власності, не за цільовим призначенням та не для освітньої діяльності, що порушує економічні інтереси держави.

Разом із цим, інтереси держави стосуються також дотримання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття права користування землею.

Законне використання цих земель беззаперечно носить суспільний та державний інтерес, а порушення вимог законодавства щодо використання земельної ділянки такому інтересу не відповідає та його порушує. Звернення прокурора до суду, у даному випадку, спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - повернення державі земельної ділянки, користування якою здійснюється в порушення чинного законодавства.

Слід зазначити, що у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ССПЛ висловив позицію, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, в таких випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

Відповідно до ст. 15, 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" на Київську міську державну адміністрація покладено здійснення державного контролю за збереженням і раціональним використанням державного майна, використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Звернення прокурора з означеним позовом до суду, обумовлене необхідністю захисту інтересів держави в особі Київської міської державної адміністрації, як розпорядника землями державної власності, в межах законодавства, визначеного Земельним кодексом України, адже, спірна земля перебуває у протиправному користуванні інших осіб, а з моменту отримання акту приймання-передачі спірної земельної ділянки від 29.01.2018 року по даний час Київською міською державною адміністрацією жодних заходів щодо захисту державної власності не вжито, хоча як розпорядник спірної земельної ділянки, зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їх державним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими особами права державної власності - невідкладно реагувати.

Нездійснення захисту Київською міською державною адміністрацією виявляється в усвідомленій пасивній поведінці та у самоусуненні від вирішення питань, про що також свідчить відповідь Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12.02.2020 та перенаправлення листа місцевої прокуратури від 07.02.2020 № 213-20.

Виходячи із викладеного, Київська міська державна адміністрація, маючи таку можливість та маючи відповідні повноваження для захисту, повинна була виявити порушенні інтересів держави, звернутись до суду за захистом цих прав, проте, протягом 2-х років так і не звернулась, що, відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", стало підставою для звернення прокурора до суду з відповідним позовом.

Також, прокурор вказує, що місцева прокуратура зверталась до Київської міської ради з листом від 27.01.2020 щодо поновлення права держави на землю, втім, на теперішній час, ані Київською міською радою, ані виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) жодних заходів реагування не вжито. Суд відзначає, що означений міста прокуратури міститься в матеріалах справи.

Таким чином, суд вказує, що з огляду на наведене вбачається, що звернення Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету будівництва і архітектури до господарського суду з даним позовом, направлено на захист охоронюваних законом інтересів держави.

У поданому відповідачем-2 відзиві останній заперечує щодо позовних вимог вказуючи, що КП "Київтранспарксервіс", як єдиний оператор з паркування транспортних засобів в м. Києві, здійснює господарську діяльність та укладає договори з суб`єктами господарювання у порядку, визначеному нормами чинного законодавства України та щодо паркувальних майданчиків, закріплених за Підприємством у Таблиці № 1 додатку 5 до Рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (із змінами та доповненнями). Відтак на переконання відповідач-2 договір № ДНП-2017-12/98 від 15.12.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування укладений з ФОП Проява О.М. з дотриманням чинного законодавства України. Також відповідач-2 зазначає, що Київський національний університет будівництва і архітектури раніше не звертався до КП "Київтранспарксервіс" з питань встановлення права користування земельною ділянкою по вул. Освіти, 1-3. Крім того, відповідач-2 вказує, що визнання договору недійсним немає підстав, оскільки, станом на час розгляду справи договір розірваний, відтак, в силу положень частини третьої статті 207 ГК України та з урахуванням того що спірний договір виконувався сторонами визнання його недійсним з моменту укладення є безпідставним.

У поданому відповідачем-1 відзиві останній вказує наступне:

- станом на момент прийняття оскаржуваного рішення КМР та укладання оспорюваного договору, Київська міська рада діяла у межах власних повноважень, оскільки до 29.01.2018 спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності. Отже, твердження позивача про порушення оскаржуваним рішенням КМР від 23.06.2011 та оспорюваним договором від 15.12.2017 прав держави як власника земельної ділянки не відповідає дійсності, оскільки такого права на момент виникнення зазначених правовідносин не існувало;

- твердження прокурора про порушення прав постійного користувача через укладення оспорюваного договору не узгоджується з нормами матеріального права та фактичними обставинами, оскільки станом на момент укладання договору ДНП-2017-12/98 про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування від 15.12.2017, право постійного користування земельною ділянкою у Київського національного університету будівництва та архітектури ще не існувало, так як воно виникло лише 07.05.2019;

- Київська міська рада здійснювала господарську діяльність через комунальне підприємство шляхом наділення повноваженнями КП "Київпарктранссервіс" оператору з паркування транспортних засобів у м. Києві. У свою чергу, КП "Київпарктранссервіс" мало усі необхідні повноваження на укладання договору ДНП-2017-12/98 про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування від 15.12.2017 з ФОП Проявою О.М., відтак при укладенні оспорюваного договору сторони діяли у межах визначених законом повноважень, а тому, підстави для визнання його недійсним відсутні;

- розташування паркувального майданчика не суперечить цільовому призначенню 03.02 Для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти для обслуговування навчальних, адміністративно-господарських будівель та гуртожитків, а є використанням землі у його межах за рішенням її власника;

- предметом оскарження не є акт індивідуальної дії, на підставі якого виникли майнові чи немайнові права та інтереси конкретної особи, а є нормативно-правовим актом, який поширюється на необмежене коло осіб, тому, на переконання відповідача-1 в даному випадку має місце публічно-правовий спір, який має вирішуватись в порядку адміністративного, а не господарського судочинства. Відтак, на переконання відповідача-1, справа в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування п. 13 таблиці № 1 до додатка № 5 рішення КМР від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку" підлягає закриттю.

У поданих поясненнях відповідач-3 зазначає, що Київська міська державна адміністрація є розпорядником земельної ділянки по вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва, а КНУБА наділений правом постійного користування без встановленого строку. Водночас, відповідач-3 відзначає, що на час прийняття Київською міською радою рішення від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві", земельна ділянка по вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва відносилася до земель комунальної власності, а тому остання діяла у межах та у спосіб, визначений законодавством.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України визначено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України розпорядження землями державної власності належить до виключної компетенції Київської міської державної адміністрації.

Положеннями ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Київською місцевою прокуратурою № 9 під час здійснення процесуального керівництва по кримінальному провадженню № 0000372 від 18.01.2020 встановлено порушення майнових прав та інтересів держави, зокрема, використання земельної ділянки державної форми власності не за освітнім призначенням, а з комерційною метою та з порушенням вимог земельного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до акту приймання-передачі від 29.01.2018, Київська міська рада із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва передала, а Київська міська державна адміністрація прийняла до державної власності земельну ділянку площею 0,2425 га кадастровий номер :72:182:0004 на вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва, яка надана Київському національному університету будівництва і архітектури у постійне користування для обслуговування навчальних, адміністративно-господарських будівель та гуртожитків на підставі рішення Київської міської ради від 15.11.2016 № 443/1447.

Отже, Київська міська державна адміністрація, яка є законним розпорядником земельної ділянки по вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі міста Києва, наділена правами володіння, користування та розпорядження щодо цієї землі, а Київський національний університет будівництва і архітектури - постійний користувач, наділений правом володіння і користування земельною ділянкою без встановлення строку.

Разом з тим, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що 15.12.2017 між КП "Київтранспарксервіс" (сторона-1) та ФОП Проява О.М. (сторона-2) було укладено договір № ДНП-2017-12/98 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування за умовами якого, сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 27 (двадцяти семи) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 3 (трьох) спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Солом`янський район, вул. Освіти 1, в межах II територіальної зони паркування м. Києва (далі - "Фіксовані місця для паркування"), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Згідно пункту 1.2. договору, під "Фіксованими місцями для паркування" в цьому договорі визначено експлуатацію 27 (двадцяти семи) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 3 (трьох) спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Солом`янський район, вул. Освіти 1, в межах II територіальної зони паркування м. Києва.

Отже, в якості підстав з якими обумовлюється можливість визнання договору ДНП-2017-12/98 від 15.12.2017 укладеного між КП "Київтранспарксервіс" та ФОП Проява О.М. про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування зазначений договір недійсним, є невідповідність його вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України та укладення такого договору з порушенням вимог ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, та ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 № 930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" КП "Київтранспарксервіс" визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві.

Згідно п. 17.3.1. Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Відповідно до п. 17.3.2. Правил благоустрою міста Києва, особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно з якими у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок. На таких земельних ділянках оператор не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць, що полягає у запровадженні інноваційних технологій (сучасних систем паркування), нанесенні дорожньої розмітки, встановленні відповідних дорожніх знаків, огорожі та інших елементів благоустрою, у порядку визначеному цими Правилами.

У зв`язку з викладеним, КП "Київтранспарксервіс" укладені договори про експлуатацію фіксованих місць паркування та відповідно передані в експлуатацію місця для паркування виключно в тій кількості та площі, які передбачені Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві".

Повноваження щодо здійснення самоврядного контролю за додержанням земельного законодавства, використанням та охороною земель в м. Києві відповідно до рішення Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890 "Про Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві" покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно ст. 9 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальної громади міста Києва відноситься до компетенції Київської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Так, таблицею № 1 до додатку 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629, якою визначено перелік паркувальних майданчиків, які закріплені за КП "Київтранспарксервіс", передбачено, що за Підприємством закріплено паркувальний майданчик за адресою: м. Київ, Солом`янський район, вул. Освіти 1, (кількість машиномісць - 30).

Відтак, суд вказує, що КП "Київтранспарксервіс", як єдиний оператор з паркування транспортних засобів в м. Києві, здійснює господарську діяльність та укладає договори з суб`єктами господарювання у порядку, визначеному нормами чинного законодавства України та щодо паркувальних майданчиків, закріплених за Підприємством у Таблиці № 1 додатку 5 до Рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (із змінами та доповненнями).

У поданому відзиві відповідач-2 зазначає, що Київський національний університет будівництва і архітектури не звертався до КП "Київтранспарксервіс" з питань встановлення права користування земельною ділянкою по вул. Освіти, 1-3. Суд у свою чергу зауважує, що означеного Київським національним університетом будівництва і архітектури не спростовується а не заперечується.

Отже, 15.11.2016 рішенням Київської міської ради № 443/1447 вказана земельна ділянка була передана у постійне користування Київському національному університету будівництва і архітектури.

15.12.2017 між КП "Київтранспарксервіс" та ФОП Проява був укладений договір № ДНП-2017-12/98 про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування.

29.01.2018 актом приймання-передачі Київська міська рада передала з земель комунальної власності Київській міській державній адміністрації до земель державної власності земельну ділянку площею 0,2425 га кадастровий номер :72:182:004, яка розташована по вул. Освіти 1-3 у м. Києві.

Таким чином, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення КМР та укладання оспорюваного договору, Київська міська рада діяла у межах власних повноважень, оскільки до 29.01.2018 спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності.

Отже, твердження прокурора про порушення оскаржуваним рішенням КМР від 23.06.2011 та оспорюваним договором від 15.12.2017 прав держави як власника земельної ділянки є безпідставним, оскільки, такого права на момент виникнення зазначених правовідносин не існувало.

Згідно ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення; виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 8 Господарського кодексу України, держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання. Господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.

Приписами ст. 24 Господарського кодексу України визначено, що управління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб`єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Отже, зважаючи на викладене вище, та враховуючи, що рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 № 930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" КП "Київпарктранссервіс" визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів у м. Києві, то за таких підстав, останнє, станом на час укладення спірного договору мало усі необхідні повноваження на укладання договору ДНП-2017-12/98 про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування.

Крім того, суд зазначає, що у поданому відзиві відповідач-2 вказує, що КП "Київтранспарксервіс" стало відомо про набуття Київським національним університетом будівництва і архітектури права постійного користування земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Освіти, 1-3 лише під час виконання доручення Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 23.12.2019 № 47484.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 № 443/1447 надано Київському національному університету будівництва і архітектури у постійне користування земельну ділянку площею 0,2425 га (кадастровий номері :72:182:0004) для обслуговування навчальних, адміністративно-господарських будівель та гуртожитків на вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва (в межі якої входить земельна ділянка по вул. Освіти, 1), листом від 30.01.2020 Підприємством (вих. № 053/05-360) направлено до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) пропозиції про вилучення зазначеної земельної ділянки, на якій знаходиться паркувальний майданчик з переліку, закріплених за КП "Київтранспарксервіс".

Також, на адресу ФОП Проява О.М. було направлено лист від 03.02.2020 № 053/05-401 щодо розірвання договору № ДНП-2017-12/98 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування за адресою: м. Київ, вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва.

Із листа від 03.02.2020 за № 053/05-401 вбачається, що договір ДНП-2017-12/98 від 15.12.2017 вважається розірваним в односторонньому порядку 19.02.2020, враховуючи відсутність правових підстав КП "Київтранспарксервіс" для надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування.

У судовому засіданні представник відповідача-1 також підтвердила факт припинення договору ДНП-2017-12/98 від 15.12.2017.

Отже, зважаючи на те, що прокурором не доведено обставин з якими чинне законодавство обумовлює можливість визнання договору недійсним, а судом у свою чергу таких не встановлено, та враховуючи, що станом на момент укладання договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 право користування спірною ділянкою на підставі рішення КМР від 15.11.2016, зареєстровано не було, то за таких обставин, суд дійшов висновку відмовити в позові в частині вимог про визнання недійсним договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017.

Що стосується вимоги про зобов`язання ФОП Прояву О.М. повернути земельну ділянку площею 0, 2425 га кадастровий номер :72:182:0004 по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від паркувального майданчика, будинку охорони та паркану, то суд вказує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, під час обстеження Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради земельної ділянки по вул. Освіти, 1-3 Солом`янського району м. Києва було виявлено, що на земельній ділянці за кадастровим номером :72:182:0004 площею 0,2425 га розташовано автостоянку, тимчасову споруду для охорони. Земельна ділянка огороджена, охороняється. Суб`єкт господарювання не встановлено. Означене підтверджується наявним в матеріалах справи акт обстеження Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради № 19-0540-09 від 26.07.2019.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як було встановлено судом вище, договір № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування був розірваним (припиненим) в односторонньому порядку з 19.02.2020. Означеного факту сторонами не заперечується та не спростовується.

В пункті 1.3. договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 визначено, що "Фіксовані місця для паркування" вважаються переданими в експлуатацію сторони-2 з моменту набрання чинності договору.

"Фіксовані місця для паркування" вважатимуться повернутими стороні-1 з експлуатації через 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дати закінчення строку дії, припинення (розірвання) договору (п. 1.4. договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017).

Таким чином, оскільки договір № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 припинив свою дію 19.02.2020, то у сторони-2 виник обов`язок повернути "Фіксовані місця для паркування" стороні-1 з експлуатації через 15 (п`ятнадцяти) календарних днів, тобто 05.03.2020 (включно).

Так, суд звертає увагу, що розділом 2 договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 визначені права та обов`язки сторін.

В пункті 2.2. договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 сторонами було погоджено, що строна-2 - ФОП Проява О.М., зокрема:

- за власні кошти здійснює облаштування та обладнання "Фіксованих місця для паркування" згідно з Правилами паркування (дорожніми знаками, дорожньою розміткою, шлагбаумом, приміщенням для охорони, огорожею, тощо) у відповідності до схеми ОДР;

- зобов`язується утримувати "Фіксовані місця для паркування" та прилеглу територію в належному санітарно-технічному стані, з дотриманням правил благоустрою, норм і правил протипожежної безпеки, техніки безпеки, здійснює прибирання території та вивезення сміття, листя та снігу;

- зобов`язується облаштувати та експлуатувати не більшу кількість місць для паркування транспортних засобів, ніж передбачено умовами договору;

- зобов`язується звільнити "Фіксовані місця для паркування" після припинення дії договору в порядку та строки, передбачені договором.

Відповідно до п. 6.11. договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017 у випадку, якщо сторона-2 звільнила "Фіксовані місця для паркування" до закінчення строку, визначеного в п. 6.9. договору, вона має право повідомити про це сторону-1, шляхом направлення письмового повідомлення. Датою звільнення "Фіксованих місць для паркування" в такому випадку буде вважатися дата отримання стороною-1 повідомлення про звільнення "Фіксованих місць для паркування".

Однак, суд зазначає, що будь якого повідомлення сторони-2 ФОП Проява О.М. про звільнення "Фіксованих місць для паркування" в матеріалах справи не міститься.

Водночас, суд вказує, що станом на час розгляду даної справи в її матеріалах відсутні будь які докази, щоб свідчили, що після припинення дії договору № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017, тобто, з 20.02.2020, укладалися будь які інші договори щодо надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування, та/або іншим чином було надано особі право на експлуатацію фіксованих місць для паркування.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування з 20.02.2020 іншим особам, враховуючи, що в акті обстеження № 19-0540-09 від 26.07.2019 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради земельної ділянки по вул. Освіти, 1-3 Солом`янського району м. Києва було виявлено, що на земельній ділянці за кадастровим номером :72:182:0004 площею 0,2425 га розташовано автостоянку, тимчасову споруду для охорони, земельна ділянка огороджена, охороняється, то за таких підстав, суд дійшов до беззаперечного висновку, що саме ФОП Проявою О.М., не було виконано обумовлений в договорі № ДНП-2017-12/98 від 15.11.2017, зокрема, в його п. 1.4. обов`язок, та не повернуто через 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з експлуатації стороні-1 - КП "Київтранспарксервіс" "Фіксовані місця для паркування".

Частиною 1 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Підпункт 2.1. пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Пункт 3.1. вказаної постанови передбачає, що відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне заняття земельної ділянки.

Відтак, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності і є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Отже, викладене вище дає підстави для висновку, про те, що відповідач-1 ФОП Проява О.М. на даний час без належних на те підстав не повернув земельну ділянку за кадастровим номером :72:182:0004 площею 0,2425 га, що знаходиться по вул. Освіти, 1-3 Солом`янського району м. Києва для "Фіксованих місць для паркування".

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач-1 ФОП Проява О.М. не повернула земельну ділянку за кадастровим номером :72:182:0004 площею 0,2425 га, що знаходиться по вул. Освіти, 1-3 Солом`янського району м. Києва для "Фіксованих місць для паркування" без належних на те підстав, суд дійшов висновку про задоволення вимог прокурора про зобов`язання ФОП Прояву О.М. повернути земельну ділянку площею 0, 2425 га кадастровий номер :72:182:0004 по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від паркувального майданчика, будинку охорони та паркану.

Що стосується вимоги про визнання протиправним та скасування пункту № 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку", відповідно до якого передбачено функціонування паркувального майданчика на земельній ділянці по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва, то суд вказує наступне.

Так, положеннями ст. 19 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як про це вказує прокурор та що у свою чергу встановлено судом, при прийнятті рішення 15.11.2016 № 443/1447 про надана Київському національному університету будівництва і архітектури у постійне користування для обслуговування навчальних, адміністративно-господарських будівель та гуртожитків Київською міською радою питання виключення спірної земельної ділянки з переліку паркувальних майданчиків та внесення змін до п. 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення від 23.06.2011 № 242/5629 не було вирішено.

Крім того, при підписанні акту приймання-передачі від 29.01.2018, відповідно до якого Київська міська рада передала, а Київська міська державна адміністрація прийняла земельну ділянку на вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва, також не було вирішено питання про виключення спірної земельної ділянки з переліку паркувальних майданчиків та внесення змін до п. 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення від 23.06.2011 № 242/5629.

Посилаючись на протиправну бездіяльність Київради, яка порушує інтереси держави, права власника та постійного користувача, прокурор вказує, що у рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 неодноразово вносилися зміни, зокрема, від 22.12.2016 № 791/1795, від 23.02.2017 № 31005/2009, від 01.06.2017 № 423/2645, від 22.06.2017 № 604/2766, від 14.09.2017 № 15/3022, від 21.11.2017 № 505/3512, від 21.11.2017 № 506/3513, від 21.11.2017 № 507/3514, від 21.11.2017 № 508/3515, від 21.12.2017 № 1048/4055, від 08.02.2018 № 18/4082, від 17.04.2018 № 406/4470, від 19.04.2018 № 515/4579, від 19.07.2018 № 1349/5413, від 09.10.2018 № 1740/5804, від 18.10.2018 № 1910/5974, від 20.12.2018 № 490/6541, однак, питання про виключення спірної земельної ділянки з переліку паркувальних майданчиків та внесення змін до п. 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення від 23.06.2011 № 242/5629 вирішено так і не було.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, станом на момент розгляду даної справи Київська міська державна адміністрація, є законним розпорядником земельної ділянки по вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі міста Києва, наділена правами володіння, користування та розпорядження щодо цієї землі, а Київський національний університет будівництва і архітектури - постійний користувач, наділений правом володіння і користування земельною ділянкою без встановлення строку, та враховуючи той факт, що ані при прийнятті рішення від 15.11.2016 № 443/1447 про надання земельної ділянки Київському національному університету будівництва і архітектури для обслуговування навчальних, адміністративно-господарських будівель та гуртожитків на вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва, ані при підписанні між Київською міською радою та Київською міською державною адміністрацією акту приймання-передачі від 29.01.2018 про предання до державної власності земельну ділянки площею 0,2425 га кадастровий номер :72:182:0004 на вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва, не було вирішено питання про виключення спірної земельної ділянки з переліку паркувальних майданчиків шляхом внесення змін до п. 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення від 23.06.2011 № 242/5629, то за таких підстав, суд вважає вимогу прокурора щодо скасування пункту № 13 таблиці № 1 до додатку № 5 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 обґрунтованою.

Крім того, суд погоджується з твердженнями прокурора, стосовно того, що в даному випадку виник спір про право, а не спір з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, тому цей спір не є публічно-правовим.

Порушення майнового права є наслідком, що спричинений рішенням органу місцевого самоврядування, яке є неправомірним в частині, і ці наслідки пов`язані з реалізацією майнових прав, тому визнання незаконним та скасування в частині рішення Київради є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Спір має приватноправовий характер, оскільки обумовлений порушенням майнового права та інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Аналогічна позиція викладена у постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 2306/1280/12.

Означене спростовує твердження відповідача-1 щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування п. 13 таблиці № 1 до додатка № 5 рішення КМР від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку".

Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відтак, всім іншим доводам та міркування сторін оцінка не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом в ході розгляду даної справи обставин.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету будівництва і архітектури до Фізичної особи-підприємця Прояви Оксани Михайлівни, Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" та Київської міської ради про визнання договору недійсним, визнання протиправним та скасування пункту рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку" в частині пункту № 13 таблиці № 1 до додатку № 5, відповідно до якого передбачено функціонування паркувального майданчика на земельній ділянці по вул. Освіти, 1 у Солом`янському районі м. Києва.

3. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Прояву Оксану Михайлівну ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку площею 0,2425 га кадастровий номер :72:182:0004 по вул. Освіти, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від паркувального майданчику, будинку охорони та паркану.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути Фізичної особи-підприємця Прояви Оксани Михайлівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, IBAN 62, код класифікації видатків бюджету - 2800) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 401 (одна тисяча чотириста один) грн 33 коп.

6. Стягнути з Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код 35210739) на користь Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, IBAN 62, код класифікації видатків бюджету - 2800) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 401 (одна тисяча чотириста один) грн 33 коп.

7. Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 22883141) на користь Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, IBAN 62, код класифікації видатків бюджету - 2800) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 401 (одна тисяча чотириста один) грн 33 коп.

8. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 07.12.2020

Суддя Д.О. Баранов