ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2020 р. Справа№ 910/15607/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 15.12.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 19.03.2020 (повний текст складено 06.04.2020)

у справі №910/15607/19 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Приватного підприємства "ТІ ЕР ЕС ЛІЗИНГ"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Лізингова компанія "Укртранслізинг"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Приватне підприємство "ТІ ЕР ЕС ЛІЗИНГ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про витребування майна із чужого незаконного володіння. Зокрема, заявлені вимоги про витребування такого майна:

НазваРік вводу в експлуатацію підприємствомКількість шт.Дата побудовиМарка, модель
1№ 04822946 - пасажирський вагон плацкарт модель 61- 4194.861-4194.07
2№ 04822987 - пасажирський вагон плацкарт модель 61-4194.861-4194.08
3№ 04823001 - пасажирський вагон плацкарт модель 61- 4194.861-4194.09
4№ 04823027 - пасажирський вагон плацкарт модель 61- 4194.861-4194.10
5№ 04823050 - пасажирський вагон плацкарт модель 61- 4194.861-4194.11
6№ 04822979 - пасажирський вагон плацкарт модель 61- 4194.961-4194.12
7№ 04805875 - пасажирський вагон СВ модель 61-4174.961-4174.03
8№ 04805883 - пасажирський вагон СВ модель 61-4174.961-4174.03
9вагон-колієвимірювач КВЛ-П2.1 08вагон-колієвимірювач КВЛ-П2.1 089
10вагон-дефектоскоп ВД-1МТ5К 08вагон-дефектоскоп ВД-1МТ5К046
11планувальник баласту СПЗ-5/UA 09планувальник баласту СПЗ-5/UA 005
12склад для забруднювачів СЗ-160-4 №8склад для забруднювачів СЗ-160- 4 №52
13склад для забруднювачів СЗ-240-6 №8склад для забруднювачів СЗ-240- 6 №53
14тепловоз ТЭМ 18 №08тепловоз ТЭМ18 №234
15склад для забруднювачів СЗ-240-6 №58 200812008склад для забруднювачів СЗ-240-6 №58
16сповільнювачі № 414, 465, 08сповільнювачі № 414, 465, 445
17RM-80 №08 (щебенеочисні машини RM- 80 UHR (машина для глибокої очистку щебню)200812008RM-80 №08
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у володінні відповідача перебуває майно за відсутності розпорядчих актів позивача, як власника майна, щодо володіння ним відповідачем.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірне майно за договорами фінансового лізингу ним, як власником, у 2007 році було передано Відкритому акціонерному товариству "Лізингова компанія Укртранслізинг", яке в подальшому передало майно у сублізинг Державному підприємству "Донецька залізниця". Строки користування предметами лізингу закінчилися в 2015 та 2016 роках. Предмети лізингу власнику не повернуті. У 2019 році позивач встановив, що належне йому майно використовується відокремленими підрозділами Акціонерного товариства "Українська залізниця". Позивач зазначає, що він як власник вказаного майна, не закріплював його за будь-якими третіми особами на праві господарського відання чи оперативного управління, не укладав з АТ "Українська залізниця" чи з його відокремленими підрозділами жодних договорів та на надав письмової згоди ДП "Донецька залізниця" на передачу предметів лізингу третім особам (у тому числі на умовах оренди/лізингу/сублізингу).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2020 у справі №910/15607/19 задоволено повністю позов Приватного підприємства "ТІ ЕР ЕС ЛІЗИНГ", витребувано у Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Приватного підприємства "ТІ ЕР ЕС ЛІЗИНГ" майно, згідно переліку, викладеному у рішенні.

На підставі рішення суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 672350 грн. судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що сторонами визнаються обставини передачі майна ПАТ «Лізингова компанія «Укртранслізинг» у сублізинг Державному підприємству «Донецька залізниця», а тому відповідно до ч.1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано ч.2 ст. 318 ЦК України, ст. 319 ЦК України, оскільки врегульований порядок здійснення права власності не поширює компетенції органів державної влади на об`єкти права приватної власності. З огляду на це постанова Кабінету Міністрів України № 604 від 12.11.2014 щодо спірного майна не є розпорядчим актом власника, на підставі якого у Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" виникло речове права щодо спірного майна, а відтак Акціонерне товариство "Українська залізниця" володіє майном, що є власністю позивача, поза його волею, і таке володіння не засновано на тих підставах, які за законом надають право здійснення правомочностей щодо майна.

Виходячи із змісту частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача речово-правового способу захисту свого порушеного права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикації відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України та обґрунтованості вимог позивача, як власника майна, про витребування у Акціонерного товариства "Українська залізниця" майна, яким володіє без правової підстави, тобто неправомірно.

При цьому, суд першої інстанції, розглянувши заяву відповідача про застосування позовної давності, дійшов висновку про те, що строк звернення за захистом інтересів держави у даній справі не сплинув, оскільки позивач довідався про перебування майна у відповідача тільки у 2019 році (акти з 05.04.2019 по 02.08.2019 про виявлення предметів лізингу у відокремлених підрозділів Акціонерного товариства "Українська залізниця": філія "Центр діагностики залізничної інфраструктури" AT "Українська залізниця", структурний підрозділ "Маріупольська дистанція сигналізації та зв`язку" РФ "Донецька залізниця" AT "Українська залізниця"; виробничий структурний підрозділ "Донбаський центр механізації колійних робіт" філія "Центр з ремонту та експлуатації колійних машин" AT "Українська залізниця", структурний підрозділ "Слов`янське локомотивне депо" РФ "Донецька залізниця" AT "Українська залізниця"; інформація про поточну дислокацію вагонів станом на 18.06.2019). Постанова Кабінету Міністрів України № 604 від 12.11.2014, яка носить публічний і загальнодоступний характер, не є документом, що містить інформацію про перелік майна (його індивідуальні ознаки), що передавалось від Державного підприємства "Донецька залізниця" Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця", тим більше, що її правове регулювання не поширюється на майно, що є приватною власністю.

Докази участі позивача у процесі передачі майна від Державного підприємства "Донецька залізниця" Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця", як і докази обізнаності позивача до 2019 року про знаходження спірного майна у відповідача, також відсутні.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що перебіг позовної давності розпочинається з 2019 році, і на час звернення позивача з позовом до суду строк позовної давності не сплив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним, прийнятим в результаті неправильного застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням усіх обставин справи, ненаданням належної оцінки доказам по справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт звертає увагу суду на те, що АТ «Укрзалізниця» як нова юридична особа утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Товариство утворюється як акціонерне товариство, 100% акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту). Серед таких підприємств є й ДП «Донецька залізниця».

На виконання пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 «Питання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка набула чинності 29.09.2015, в установленому порядку 21.10.2015 проведено державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» (код за ), яке згідно з Законом України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» створено на базі Укрзалізниці та 48 підприємств, що реорганізуються шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - постанова № 200).

На виконання постанови № 200 підприємствами, що реорганізуються (крім ДП «Донецька залізниця»), станом на 31.07.2014 проведено інвентаризацію майна, здійснено оцінку майна і на цю дату складено передавальні акти з відображенням майна, що вноситься до статутного капіталу товариства, та майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання.

Враховуючи складну ситуацію на Сході країни та положення постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 №604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції», ДП «Донецька залізниця» інвентаризацію та оцінку майна станом на 31.07.2014 не проводило, відповідно, фінансова звітність на зазначену дату не складалася.

Апелянт зазначає, що всі первинні документи, у тому числі, щодо будь-яких договірних зобов`язань ДП «Донецька залізниця» знаходяться безпосередньо в фінансово- економічній службі останнього, яка розташована на території проведення антитерористичної операції, АТ «Укрзалізниця» під час передачі йому, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 604, на праві господарського відання активів ДП «Донецька залізниця» (загальними сумами), не могло знати і не знало про те, на якій правовій підставі вони знаходились у володінні, користуванні чи/або розпорядженні ДП «Донецька залізниця» та який правовий статус вони мають.

Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції частину 2 статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності. Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Набувач визнається добросовісним, якщо у момент вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна (наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна). При цьому в діях набувача не повинно бути необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, але й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Безпідставність набуття та збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження :а рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Водночас наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає безпідставність набуття та збереження майна, якщо згадана підстава продовжує існувати.

Апелянт звертає увагу суду на те, що активи ДП «Донецька залізниця» передано АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання, виключно на підставі положень нормативно-правових актів, прийнятих Кабінетом Міністрів України, як органом виконавчої влади, з метою збереження та в подальшому належного використання будь-якого майна, що перебувало в ДП «Донецька залізниця».

Щодо строку позовної давності, апелянт зазначає, що позивач міг довідатись про стан своїх майнових прав, оскільки набув право власності на зазначене у позові майно протягом 2007-2008 років. Строк користування предметом лізингу по всіх договорах закінчився у 2015 році і позивач, як власник майна мав знати та дбати про свою власність (презумпція цивільного права про те, що власність зобов`язує). Зокрема, точно міг знати, що майно за договорами фінансового лізингу/сублізингу всупереч вимогам останніх не було повернуто ДП «Донецька залізниця» та відповідно міг довідатися де знаходиться спірне майно, хто та на яких підставах ним користується та володіє, зважаючи на те, що місцезнаходження та правовий статус майна з 31.07.2014 залишаються незмінними.

Явка представників сторін.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомлено, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за штрих-кодом 574, 540.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Вислухавши думку представників позивача та відповідача, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представник а третьої особи, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Позиції учасників справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційний господарський суд залишити без задоволення вимоги апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Майно, витребування якого є предметом спору, було придбано Приватним підприємством "ВТБ Лізинг Україна", яке в подальшому перейменовано у Приватне підприємство "ТІ ЕР ЕС ЛІЗИНГ" у 2017 році за договорами:

- договір купівлі-продажу № 43-КП, укладений 13.08.2007 з Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Маніфік", за яким придбано вагон-колієвимірювач КВЛ-П2.1, що позивачем отриманий 08.08.2008 ;

- договір купівлі-продажу № 47-КП, укладений 13.08.2007 з ТОВ "Маніфік", за яким придбано вагон-дефектоскоп ВД-1МТ5К, що позивачем отриманий 14.04.2008;

- договір купівлі-продажу № 45-КП, укладений 13.08.2007 з ТОВ "Сфера-Транс", за яким придбано планувальник баласту СПЗ-5/UA, що позивачем отриманий 29.01.2009;

- договір купівлі-продажу № 35-КП, укладений 15.08.2007 з ТОВ "Маніфік", за яким придбано склад для забруднювачів СЗ-160-4, що позивачем отриманий 18.01.2008;

- договір постачання № 54-КП, укладений 12.09.2007 з ТОВ "Маніфік", за яким придбано тепловоз ТЭМ-18, що позивачем отриманий 31.03.2008;

- договір купівлі-продажу № 18-КП, укладений 20.07.2007 з ТОВ "Зоряна ЛТД", за яким придбано два склади для забруднювачів СЗ-240-6, що позивачем отриманий 26.08.2008;

- договір купівлі-продажу № 29-КП, укладений 22.07.2007 з ТОВ "Кепітал Енерго Систес", за яким придбано щебенеочисні машини RM-80 UHR, позивачем отримана 28.10.2008;

- договір купівлі-продажу № 23-КП, укладений 20.07.2007 з ТОВ "Богіс і Ко", за яким придбано пасажирські вагон купе, модель 61-4186.03, пасажирські вагон типу СВ, модель 61-4174.03 та пасажирські вагони плацкартного типу, модель 61-4194.07, що позивачем отримані 27.03.2008;

- договір купівлі-продажу № 25-КП, укладений 20.06.2007 з ТОВ "Богіс і Ко", за яким придбані сповільнювачі вагонні, що позивачем отримані 27.05.2008, 236.02.2008 та 30.04.2008.

З моменту передання цього майна продавцями позивачу, у останнього, відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України виникло право власності, тобто він (позивач) набув щодо майна правомочності, які формують право власності у суб`єктивному розумінні - володіння, користування та розпорядження майном.

Майно придбано позивачем з метою надання його у лізинг Відкритому акціонерному товариству "Лізингова компанія Укртранслізинг", що зазначено у вищевказаних договорах купівлі-продажу.

В подальшому, позивач та Відкрите акціонерне товариство "Лізингова компанія Укртранслізинг" (наразі - Приватне акціонерне товариство "Лізингова компанія Укртранслізинг", далі - ПАТ "УТЛ") (лізингоодержувач) уклали договори фінансового лізингу: № 139-ФЛ від 09.08.2007; № 141-ФЛ від 09.08.2007; № 142-ФЛ від 09.08.2007; № 145-ФЛ від 09.08.2007; № 146-ФЛ від 09.08.2007; № 148-ФЛ від 09.08.2007; № 28-ФЛ від 14.06.2007; № 36-ФЛ від 14.06.2007; № 39-ФЛ від 14.06.2007; № 99-ФЛ від 14.06.2007; № 138-ФЛ від 09.08.2007.

Згідно умов укладених договорів лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв наступне рухоме майно:

Номер договору фінансового лізингуДата укладення договору Дата закінчення строку користування предметом лізингуПредмет лізингу Ідентифікаційна ознака
1 139-ФЛ 09.08.2007 20.09.2015 вагон-колієвимірювач КВЛ-П2.1 № 089
2141-ФЛ09.08.200720.04.2015вагон-дефектоскоп ВД-1МТ5К№ 46
3142-ФЛ09.08.200720.01.2016планувальник баласту СПЗ-5/UA№ 005
4145-ФЛ09.08.200720.01.2015склад для забруднювачів СЗ-160-4№ 52
5146-ФЛ09.08.200720.02.2015склад для забруднювачів СЗ-240-6№ 53
6148-ФЛ09.08.200720.03.2015тепловоз ТЭМ-18№ 234
728-ФЛ14.06.200720.08.2015склад для забруднювачів СЗ-240-6№ 58
836-ФЛ14.06.200720.05.2015сповільнювачі325, 466, 450, 474, 471, 472
сповільнювачі414, 465, 445
сповільнювачі380, 381, 383, 385, 401, 396, 397, 477, 467, 468, 469, 470, 473, 475
939-ФЛ14.06.200720.10.2015щебенеочисні машини RM-80 UHR№ 08
1099-ФЛ6/14/200720.03.2015пас. вагон купе мод. 61 -4186.03№ 048 16401
пас. вагон купе мод. 61-4186.03№ 048 16419
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 22920
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 22938
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 22946
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 22953
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 22961
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 22979
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 22987
пас. вагон плацкарт мод. 61 -4194.07№ 048 22995
пас. вагон плацкарт мод. 61 -4194.07№ 048 23001
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 23019
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 23027
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 23035
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 23043
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 23050
пас. вагон плацкарт мод. 61-4194.07№ 048 23068
пас. вагон СВ мод. 61-4174.03№ 048 05875
пас. вагон СВ мод. 61-4174.03№ 048 05883
пас. вагон СВ мод. 61-4174.03№ 048 05891
пас. вагон СВ мод. 61-4174.03№ 048 05917
пас. вагон СВ мод. 61-4174.03№ 048 05925
Передача майна позивачем у лізинг ПАТ "УТЛ" засвідчується відповідними актами приймання-передачі майна в лізинг.

В подальшому, ПАТ "УТЛ" (сублізингодавець) передало вказані предмети лізингу в сублізинг Державному підприємству "Донецька залізниця" (сублізингоодержувачу) на підставі договорів фінансового сублізингу: № Д/П-071742/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071744/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071737/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071738/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071740/НЮ від 21.08.2007; № Д/Т-071759/НЮ від 29.08.2007; № 38-Д/П-071369/НЮ від 19.06.2007; № 37/Д/Ш-071374 НЮ від 18.06.2007; № 40-Д/П-071370/НЮ від 19.06.2007; № 85-Д/Л-071413/НЮ від 25.06.2007; № Д/П-071740/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071744/НЮ від 21.08.2007; № Д38-Д/П-071369/НЮ від 19.06.2007; № Д/П-071741/НЮ від 21.08.2007.

Таким чином, виходячи з умов договорів лізингу/сублізингу кінцевим сублізингоодержувачем, якому вказане рухоме майно було передано за плату і тимчасове володіння і користування є Державне підприємство "Донецька залізниця", а власником майна є ПП «ТІ ЕР ЕС ЛІЗИНГ».

Обставини передачі ПАТ "УТЛ" майна у сублізинг Державному підприємству "Донецька залізниця" сторонами визнаються та відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню.

Позивач зазначає, що відповідно до умов укладених договорів фінансового сублізингу та додатків до них, строки сублізингу закінчилися у 2015 році. Однак ДП «Донецька залізниця» в порушення умов договорів фінансового сублізингу, вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» не зважаючи на закінчення строку сублізингу, не забезпечило повернення предметів сублізингу у стані, в якому їх було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Внаслідок проведення антитерористичної операції на Сході України у 2014 році ДП «Донецька залізниця» перестало виконувати свої зобов`язання за договорами фінансового сублізингу, а також перестало контактувати з Лізингодавцем/Сублізингодавцем.

21.10.2015 року зареєстровано АТ «Українська залізниця» (надалі відповідач), яке стало правонаступником всіх підприємств залізничного транспорту, у тому числі ДП «Донецька залізниця».

05.08.2015 на підставі передавального акту Державного підприємства "Донецька залізниця" спірне майно було передано на праві господарського відання Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця". Правою підставою для передачі майна стала постанова Кабінету Міністрів України № 604 від 12.11.2014, якою передбачено, що майно (активи, власний капітал та зобов`язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщено на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, а відображається в балансі і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" на праві господарського відання.

Позивач зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України № 604 від 12.11.2014 носить публічний і загальнодоступний характер, не є документом, що містить інформацію про перелік майна (його індивідуальні ознаки), що передавалось від ДП «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». Відповідач не залучав позивача до участі у процесі передачі майна від ДП «Донецька залізниця» до АТ «Українська залізниця», а також не повідомляв позивача до 2019 року про знаходження у нього предмету лізингу. Як і про те, що він є сублізингоодержувачем за спірними договорами через правонаступництво. Більше того, у відповідях на вимогу позивача, відповідач заперечував сам факт правонаступництва за зобов`язаннями ДП «Донецька залізниця» (лист №Ц-2/5-27/1736- 19 від 11.09.2019 року).

Позивач звертає увагу суду на те, що він довідався про перебування частини майна (перелік якого вказаний в позовній заяві) у відповідача тільки у 2019 році (акти з 05.04.2019 року по 02.08.2019 року про виявлення предметів сублізингу у відокремлених підрозділів АТ «Українська залізниця») :

- філія «Центр діагностики залізничної інфраструктури» АТ «Українська залізниця»,

- структурний підрозділ «Маріупольська дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця»;

- виробничий структурний підрозділ «Донбаський центр механізації колійних робіт» філія «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Українська залізниця»,

- структурний підрозділ «Слов`янське локомотивне депо» РФ «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» та інші підрозділи.

У зв`язку із закінченням строку лізингу/сублізингу та внаслідок інших підстав невиконання зобов`язань за договорами лізингу, позивач направив АТ «Українська залізниця» лист (лист №34/06-08/19 від 09.04.2019 року) із вимогою пояснити: на яких підставах АТ «Українська залізниця» володіє предметом сублізингу та повернути у зв`язку із закінченням строку лізингу. АТ «Українська залізниця» проігнорувала зазначену вимогу.

У подальшому позивач повторно направив вимогу ПАТ «Лізингова компанія Укртранслізинг» (лист №121/06-08/19 від 08.08.2019 року) та АТ «Українська залізниця» (лист №122/06-08/19 від 08.08.2019 року) про необхідність повернення рухомого майна, що було предметами сублізингу.

У відповідь на лист позивача ПАТ «Лізингова компанія Укртранслізинг» листом № УТЛ-501/09/19 від 10.09.2019 року повідомило, що воно неодноразово звертались до АТ «Українська залізниця» з пропозиціями щодо урегулювання спірного питання відносно використання техніки, яка є була предметом договорів сублізингу та фактично використовується АТ «Українська залізниця» у власній господарській діяльності, проте вказані звернення були проігноровані.

Листом № Ц-2/5-27/1736-19 від 11.09.2019 року відповідач мотивував, що майно яке було у користування ДП «Донецька залізниця» перебуває у володінні відповідача на праві господарського відання.

У зв`язку із відмовою відповідача виконати вимоги щодо повернення предмету сублізингу, позивач звернувся у 2019 році з даним позовом до Господарського суду міста Києва.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Суб`єктами права власності, тобто особами, які здійснюють ці правомочності, виходячи з приписів ст. 318 ЦК України, є фізичні і юридичні особи, Український народ, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти цивільного права.

Фізичні і юридичні особи є суб`єктами права приватної власності (ст. 325 ЦК України). Натомість державною власністю є майно, яке належить державі України і від імені та в інтересах якої це право здійснюють відповідно органи державної влади (ст. 326 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами.

Отже дії щодо закріплення майна за суб`єктом підприємництва на праві господарського відання є розпорядчим актом власника і стосується його правомочності щодо розпорядження майном, яка, як зазначено вище, поряд з володінням і користуванням, формує право власності у суб`єктивному розумінні.

Виходячи з рівності усіх суб`єктів права власності перед законом (ч. 2 ст. 318 ЦК України), врегульований порядок здійснення права власності (ст. 319 ЦК України) не поширює компетенції органів державної влади на об`єкти права приватної власності.

Постанова Кабінету Міністрів України № 604 від 12.11.2014, якою передбачено, що майно (активи, власний капітал та зобов`язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщено на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, а відображається в балансі і закріплюється в частині активів за Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" на праві господарського відання не є розпорядчим актом власника, на підставі якого у Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" виникло речове право щодо спірного майна.

Таким чином, Акціонерне товариство "Українська залізниця" володіє майном, що є власністю позивача, поза його волею, і таке володіння не засновано на тих підставах, які за законом надають право здійснення правомочностей щодо майна.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Здійснення права власності полягає у володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Отже, повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких дій. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Згідно з приписами частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Таким чином, позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Під захистом права власності у цивільному праві розуміється низка передбачених заходів, що вживаються у випадках порушення цього права та спрямовані на захист і відновлення власності.

Заходи, за допомогою яких цивільне право забезпечує захист відносин власності, поділяються на речово-правові та зобов`язально-правові.

Речово-правові заходи спрямовані безпосереднього на захист права власності як абсолютного права. Вони захищають повноваження власника на володіння, користування та розпорядження майном, яке є індивідуально-визначеним та існує в натурі за умови, що порушення права власності не пов`язано з невиконанням зобов`язань, що існували між власником та особою, яка порушила його права.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація. Відповідно до закріпленого у статті 387 Цивільного кодексу України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави, або правова підстава якого відпала, або правова підстава якого недійсна.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник, а відповідачем - має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 19.06.2019 по справі № 911/604/18.

Судом встановлено, що строки дії договорів лізингу та сублізингу закінчені.

Враховуючи вищевикладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача, як власника майна, про витребування у акціонерного товариства "Українська залізниця", що володіє цим майном без правової підстави, тобто неправомірно.

Щодо доводів апелянта щодо застосування строку позовної давності, колегія зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальний строк позовної давності встановлений тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Він застосовується як загальне правило всіх вимог цивільно-правового характеру, якщо тільки для окремих видів вимог не передбачено спеціального строку позовної давності.

За загальним правилом перебіг позовної давності (загальної або спеціальної) починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Презумпція можливості та обов`язку власника знати про стан своїх майнових прав, яка заснована на засадах здійснення права власності, зокрема щодо того, що власність зобов`язує, при порушенні абсолютних прав власника, на відміну від відносних (зобов`язальних) правовідносин, не виключає можливого розриву у часі між самим фактом порушення права і моментом, коли особа, чиє право порушено, дізналася про це. Не маючи уявлень про порушника права (відповідача), потерпіла особа не має процесуальної можливості звернутися з позовом до суду, а отже, і захистити власні права й охоронювані законом інтереси.

Оскільки вимоги позивача до відповідача пов`язані з захистом абсолютного права (права власності), і між сторонами відсутні зобов`язальні відносини, для початку перебігу позовної давності не достатньо встановлення закінчення строків лізингу. Тільки встановлення у сукупності цього моменту з моментом обізнаності позивача про особу фактичного володільця майна є початком відліку строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач довідався про перебування майна у відповідача тільки у 2019 році, що підтверджується актами з 05.04.2019 по 02.08.2019 про виявлення предметів лізингу у відокремлених підрозділах Акціонерного товариства "Українська залізниця": філії "Центр діагностики залізничної інфраструктури" AT "Українська залізниця", структурного підрозділу "Маріупольська дистанція сигналізації та зв`язку" РФ "Донецька залізниця" AT "Українська залізниця"; виробничого структурного підрозділу "Донбаський центр механізації колійних робіт" філії "Центр з ремонту та експлуатації колійних машин" AT "Українська залізниця", структурного підрозділу "Слов`янське локомотивне депо" РФ "Донецька залізниця" AT "Українська залізниця"; інформації про поточну дислокацію вагонів станом на 18.06.2019.

Постанова Кабінету Міністрів України № 604 від 12.11.2014, яка носить публічний і загальнодоступний характер, не є документом, що містить інформацію про перелік майна (його індивідуальні ознаки), що передавалось від Державного підприємства "Донецька залізниця" публічному акціонерному товариству "Українська залізниця", тим більше, що її правове регулювання не поширюється на майно, що є приватною власністю.

Апелянтом не надано доказів участі позивача у процесі передачі майна від Державного підприємства "Донецька залізниця" Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця", як і доказів обізнаності позивача до 2019 року про знаходження спірного майна у відповідача.

Таким чином, перебіг позовної давності розпочинається з 2019 році і на час звернення позивача з позовом до Господарського суду міста Києва не сплив.

З огляду на вищевикладене, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`зку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, не спростовують правильність викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2020 у справі № 910/15607/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2020 у справі № 910/15607/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15607/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 17.12.2020.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка