ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" грудня 2020 р. Cправа № 902/932/20

за позовом:Фізичної особи - підприємця Гончарова Миколи Сергійовича ( АДРЕСА_1 )

до:Фізичної особи - підприємця Семенюка Василя Васильовича ( АДРЕСА_2 )

про визнання недійсним частини умов додаткової угоди

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Резніченко Ю.В.

за участю представників:

позивача: Король І.О.

відповідача: Умероджа А.М.

В С Т А Н О В И В :

23.09.2020 р. Фізична особа - підприємець Гончаров Микола Сергійович звернулася в Господарський суд Вінницької області до Фізичної особи - підприємця Семенюка Василя Васильовича про визнання недійсним пункту 2 Додаткової угоди від 19 вересня 2019 року про розірвання Договору № 2019-02 іР від 29 січня 2019 року в частині "що розмір суми, яка підлягає поверненню Виконавцем Замовнику, складає 278 600 (двісті сімдесят вісім тисяч шістсот) гривень" та пункту 3 в частині графіку повернення, а саме загальної суми, яка встановлена в таблиці, що становить 278 600,00 грн. та встановити, що розмір суми, яка підлягає поверненню Виконавцем Замовнику, складає 132 146, 46 грн. (сто тридцять дві тисячі сто сорок шість грн. 46 коп.) за Додатковою угодою від 19 вересня 2019 року про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 902/932/20 розподілено судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 24.09.2020 р. відкрито провадження у справі № 902/932/20. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.10.2020 р.

Ухвалою суду від 21.10.2020 р. підготовче засідання у справі відкладено на 16.11.2020 р.

В судовому засіданні 16.11.2020 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі з власної ініціативи на 30 днів та оголошено перерву в розгляді справи до 01.12.2020 р., про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 16.11.2020 р. повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 01.12.2020 р.

В судовому засіданні 01.12.2020 р. суд постанови закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 16.12.2020 р., про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

На визначену дату судом в судове засіданні з`явився представник позивача та представник відповідача.

В судовому засіданні представником позивача повідомлено суд про намір подати заяву про стягнення судових витрат про професійну правничу допомогу.

Зокрема представником позивача підтримано клопотання про витребовування доказів.

Представник відповідача заперечив проти даного клопотання.

Суд залишив без розгляду клопотання представника позивача про надання відповідачем доказів, про що винесено ухвалу яку занесено до протоколу судового засідання.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив.

В якості заявлених позовних вимог позивачем зазначено наступне: 29.01.2020 р. між Фізична особа - підприємець Гончаровим Миколою Сергійовичем (далі- Позивач/Виконавець) та Фізичною особою - підприємцем Семенюком Василем Васильовичем (далі - Відповідач/Замовник) було укладено договір №2019-02 ір від 29.01.2019 р. (далі договір).

За завданням Замовника, Виконавець зобов`язується надати Замовнику маркетингові послуги, провести маркетингові дослідження, а також провести первинне налаштування рекламних каналів з метою просування продукту/послуги Замовника в мережі Інтернет (надалі - послуги), а Замовник зобов`язується приймати та оплачувати такі послуги в порядку та на умовах, які визначені цим Договором.

Пунктом 4.1. договору погоджено ціну договору, а саме: ціна договору на момент його укладення, в національній валюті України, складає 555 801, 94 грн, що еквівалентно 20 000 (двадцять тисяч) доларів США (по курсу НБУ на дату укладення Договору), передоплата яку вносить Замовник становить 1000 (одна тисяча) доларів США., що еквівалентно 27 790, 97 грн.

Згідно із п. 4.6. договору встановлено, що після завершення надання послуг за кожним етапом (відповідно до Додатку №2 до цього Договору) Виконавець надає Замовникові Акт приймання - передачі наданих потуг для підписання в 5 (п`ятиденний) строк.

25.03.2019 року між ФОП Семенюк В.В. та ФОП Гончаров М.С. було підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт за Договором. №2019-02 іР від 29.01.2019 р.

30.05.2019 р. за другим виконаним етапом за Договором між ФОП Семенюк В.В. та ФОП Гончаров М.С. було підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт за Договором №2019-02 іР від 29.01.2019 р.

Згідно п. 3.3. та п 4 Актів приймання-передачі виконаних робіт за Договором №2019- 02 іР від 29.01.2019 р. зазначається, що підписанням цього акту Замовник також підтверджує, що послуги були надані Виконавцем у встановлений договором строк Замовник немає жодних претензій до Виконавця щодо якості наданих послуг.

Пунктом 10.6 та 10.7 договору встановлено, що договір може бути достроково припинений за згодою Сторін, шляхом підписання відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового припинення дії цього договору Сторони зобов`язуються провести звірку взаємних зобов`язань на дату дострокового припинення його дії, що вказується ними в угоді про припинення.

19.09.2019 р. між Позивачем та Відповідачем за взаємною згодою було достроково розірвано договір №2019-02 іР від « 29» січня 2019 року, про що сторони уклали Додаткову угодою від 19.09.2019 р. про розірвання Договору №2019-02 іР від « 29» січня 2019 року (далі- Додаткова угода від 19.09 19р.)

Частиною 1 додаткової угоди, сторони дійшли згоди розірвати договір № 2019-02 іР від 29.01.2019 р. та провести повернення Виконавцем раніше отриманих коштів від Замовника у зв`язку із достроковим розірванням Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р.

Відповідно до ч. 2 додаткової угоди, Сторони погодили, що розмір суми, яка підлягає поверненню Виконавцем Замовнику, складає 278 600, 00 грн.

Повернення обумовленої п.2 цієї Додаткової угоди грошової суми здійснюється у валюті оплати та визначається виходячи з розміру оплати за Договором № 2019-02 іР від 29.01.2019р., шляхом перерахунку коштів з розрахункового рахунку Виконавця на розрахунковий рахунок Замовника, за наступним графіком у гривнях, до 29 числа кожного місяця, жовтень - 27000,00 грн., листопад - 50320,00 грн., грудень - 50320,00 грн., січень - 50320,00 грн., лютий - 50320,00 грн., березень - 50320,00 грн.

Позивач стверджує, що під час укладення додаткової угоди між Сторонами не було проведено звірку взаємних зобов`язань на дату дострокового припинення його дії (так, як це прописано у п.10.7 Договору), що призвело до помилкової визначеної суми зобов`язання у Додатковій угоді, а саме суми 278 600,00 грн.

Згідно отриманої інформації з банку по рахунку ФОП Гончаров М.С. було виявлено, що за Договором №2019-02 ІР від « 29» січня 2019 року Відповідач (ФОП Семенюк В.В. ) сплатив грошових коштів на загальну суму 132 146,46 грн. на рахунок Позивача (ФОП Гончарова М.С.), тобто не 278 600,00 грн., а 132 146,46 грн, з яких ФОП Гончаров М.С. повернув Відповідачу на загальну суму 77 320, 00 грн.

Про вище зазначену обставину Позивачу стало відомо під час розгляду справи у Господарському суді міста Києва у справі №910/4902/20 за позовом Фізичної особи- підприємця Семенюка Василя Васильовича до Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича про стягнення 238 286,10 грн.

Відповідач не погоджується із позицією позивача, зокрема у відзиві на позовну заяву зазначено, що Позивач, посилається на те, що під час укладення додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01. 2019 р. між сторонами не було проведено звірку взаємних зобов`язань на дату дострокового припинення його дії, що призвело до помилкової визначеної суми зобов`язання у додатковій угоді, а саме суми 278 600,00 грн.

При цьому, представником відповідача зазначається, що між ФОП Гончаров М.С. та ФОП Семенюк В.В. на виконання п.10.7 основного договору здійснено звірку взаємних зобов`язань на дату дострокового припинення його дії, про що зазначено у п. 2 Додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р., згідно якої сторони погодили, що розмір суми, яка підлягає поверненню Виконавцем Замовнику, складає 278 600 (двісті сімдесят вісім тисяч шістсот) гривень.

Пункти 6, 8 Додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р. визначають, що текст цієї угоди складено Виконавцем та надано на погодження та підписання Замовнику. Ця додаткова угода складена українською мовою в двох примірниках, які мають однакову юридичну силу по одному для кожної із сторін.

Крім того, у вступній частині Додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р. зазначено, що сторони маючи належний обсяг повноважень та повністю усвідомлюючи значення своїх дій домовилися про укладення цієї угоди.

На виконання умов Додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р., Виконавець повернув Замовнику грошові кошти у розмірі 27 000 грн. за жовтень та 50 320 грн. за листопад, згідно п. 3 Додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р.

Залишок заборгованості у розмірі 201 280,00 грн., ФОП Гончаровим М.С. не сплачено у строки визначені додатковою угодою, у зв`язку із чим ФОП Семенюк В.В. звернувся до господарського суду м. Києва про стягнення заборгованості (справа за №910/4902/20).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.06.2020 р. у справі №910/4902/20 за позовом фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича до Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича про стягнення заборгованості за Додатковою угодою від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р., позовну заяву ФОП Семенюка В.В. задоволено частково - стягнуто з фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича на користь фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича 201 280 (двісті одну тисячу двісті вісімдесят) грн. 00 коп. - суму основного боргу, 754 (сімсот п`ятдесят чотири) грн. 82 коп. - 3 % річних, 3030 (три тисячі тридцять) грн. 52 коп. - витрати по сплаті судового збору та 11 960 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. - витрати на послуги адвоката.

Задовольняючи позовні вимоги ФОП Семенюка В.В., господарським судом м. Києва у справі №910/4902/20 встановлено, що «матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення коштів, згідно умов Додаткової угоди про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р., наявність заборгованості в розмірі 201 280,00 грн. не спростовано, в зв`язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 201 280,00 грн. суму основного боргу».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України) і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсними пунктів 2,3 Додаткової угоди від 19.09.2019р. про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019р. недійсними повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підставами позову позивачем зазначено, що під час укладення додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р. між сторонами не було проведено звірку взаємних зобов`язань на дату дострокового припинення його дії, що призвело до помилкової визначеної суми зобов`язання у додатковій угоді, а саме суми 278 600,00 грн. Та те, що згідно отриманої інформації з банку по рахунку ФОП Гончаров М.С. було виявлено, що за Договором №2019-02 ІР від « 29» січня 2019 року Відповідач (ФОП Семенюк В.В. ) сплатив грошових коштів на загальну суму 132 146,46 грн. на рахунок Позивача (ФОП Гончарова М.С.), тобто не 278 600,00 грн., а 132 146,46 грн, з яких ФОП Гончаров М.С. повернув Відповідачу на загальну суму 77 320, 00 грн.

Водночас як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справи № 910/4902/20 за позовом фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича до Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича про стягнення заборгованості за Додатковою угодою від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.06.2020 р. у справі №910/4902/20 за позовом фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича до Фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича про стягнення заборгованості за Додатковою угодою від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р., позовну заяву ФОП Семенюка В.В. задоволено частково - стягнуто з фізичної особи-підприємця Гончарова Миколи Сергійовича на користь фізичної особи-підприємця Семенюка Василя Васильовича 201 280 (двісті одну тисячу двісті вісімдесят) грн. 00 коп. - суму основного боргу, 754 (сімсот п`ятдесят чотири) грн. 82 коп. - 3 % річних, 3030 (три тисячі тридцять) грн. 52 коп. - витрати по сплаті судового збору та 11 960 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. - витрати на послуги адвоката. Дане рішення набрало законної сили 18.11.2020р. на підставі Постанови Північного апеляційного господарськог осуду.

Господарським судом м. Києва у справі №910/4902/20 встановлено, що «матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення коштів, згідно умов Додаткової угоди про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р., наявність заборгованості в розмірі 201 280,00 грн. не спростовано, в зв`язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 201 280,00 грн. суму основного боргу».

Крім того суд зауважує, що в матеріалах справи міститься Лист-пропозиція ФОП Гончарова М.С. вих. №001-29/01/2020 р. від 29.01.2020 р. адресована ФОП Семенюку В.В., зі змісту якої судом встановлено, що ФОП Гончаров М.С. «підтвердив, що сторони договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р. про надання послуг, дійшли згоди розірвати його та провести повернення Замовнику раніше сплачених коштів у розмірі 278 600, 00 грн за графіком указаним в п. 3 Додатковою угодою від 19.09.2019 р. про розірвання договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р. до 29 числа кожного місяця про що було укладено відповідну додаткову угоду. Станом на сьогоднішній день Виконавцем повернуто Замовнику 77 320,00 грн залишок не повернутої суми складає 201 280,00 грн. У зв`язку із форс-мажорною ситуацією, Виконавець не в стані виконати взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів. В першу чергу звертаємо вашу увагу на те, що Виконавець ні в якому разі не відмовляється від виконання взятих на себе зобов`язань.»

Вищенаведені обставини та докази, що їх підтверджують, спростовують необгрунтоване твердження позивача про те, що під час укладення додаткової угоди від 19.09.2019 р. про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р. між сторонами не було проведено звірку взаємних зобов`язань на дату дострокового припинення його дії, що призвело до помилкової визначеної суми зобов`язання у додатковій угоді, а саме суми 278 600,00 грн.

Суд зауважує, що судом в даній справі було встановлено та Відповідачем не спростовано, та матеріали справи не містять доказів виконання Відповідачем зобов`язань щодо повернення коштів, згідно умов додаткової угоди про розірвання договору № 2019 іР від 2.01.2019 р.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених обставин справи у справі, суд приходить до висновку, що сторони своїми конклюдентними діями підтвердили дійсність укладеного між сторонами додаткової угоди, що виключає можливість визнання недійсними пунктів 2,3 Додаткової угоди від 19.09.2019р. про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019р. з мотивів зазначених Позивачем.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсним пункту 2 Додаткової угоди від 19 вересня 2019 року про розірвання Договору № 2019-02 іР від 29 січня 2019 року в частині "що розмір суми, яка підлягає поверненню Виконавцем Замовнику, складає 278 600 (двісті сімдесят вісім тисяч шістсот) гривень" та пункту 3 в частині графіку повернення, а саме загальної суми, яка встановлена в таблиці, що становить 278 600,00 грн. та встановити, що розмір суми, яка підлягає поверненню Виконавцем Замовнику, складає 132 146, 46 грн. (сто тридцять дві тисячі сто сорок шість грн. 46 коп.) за Додатковою угодою від 19 вересня 2019 року про розірвання Договору №2019-02 іР від 29.01.2019 р. не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В позові відмовити.

2. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 22 грудня 2020 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (АДРЕСА_1)

3 - відповідачу (АДРЕСА_2)