РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.12.2020Справа № 910/1755/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Юрковської В.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження,

справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр» (б-р Лесі Українки, буд. 26, м. Київ, 01133), Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» (вул. Магнітогорська, буд. 1, м. Київ, 02094) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (вул. Московська, буд. 32/2, Київ, 01010), Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» (вул. Віскозна, буд. 3, м. Київ, 02094) про визнання договору відступлення права вимоги та договору відступлення прав недійсними,

Представники сторін:

Від позивача 1-2, Тучіна О.В.;

Від позивача 1- 2, Тучін М.М.;

Від відповідача 1, Кравченко В.П.;

Від відповідача 2, Коваль В.В.;

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/1755/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» про визнання договору відступлення права вимоги та договору відступлення прав недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладені між відповідачами Договори відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 та відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018 не відповідають вимогам чинного законодавства України. На переконання позивачів, укладений між ТОВ «ФК «Форінт» та ТОВ «Теремплюс» оспорюваний договір відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як «договір про відступлення права вимоги») є договором факторингу. Позивачі зазначають, що з урахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступлено згідно з п.1.3 Договору та ціни, погодженої в цьому Договорі, слід дійти висновку, що різниця (15 975 940, 76 грн.) є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримав за договором факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Форінт».

Справа розглядалася за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 відмовлено повністю у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Теремплюс» про визнання договору відступлення права вимоги та договору відступлення прав недійсними.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі № 910/1755/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суд у складі Касаційного господарського суду від 04.06.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 та постанову Північного апеляційного суду від 22.01.2020 у справі № 910/1755/19 скасовано, справу № 910/1755/19 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

02.07.2020 матеріали справи № 910/1755/19 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 910/1755/19 передана судді Демидову В.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 справу № 910/1755/19 прийнято до свого провадження, призначено підготовче засідання на 30.07.2020.

29.07.2020 ТОВ «ФК «Форінт» подав до суду пояснення на позовну заяву про визнання договорів недійсними.

30.07.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем» про відвід судді Демидова В.О. у справі № 910/1755/19.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.08.2020.

13.08.2020 позивачі подали до суду клопотання про призначення судової експертизи, а саме: призначити у справі №910/1755/19 судову фінансово-економічну експертизу з метою визначення дійсного розміру заборгованості ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем Центр» станом на дату укладення договору 11.04.2018 відступлення права вимоги від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Форінт» на загальну суму 16 075 940,76 грн., враховуючи строки позовної давності для розрахунку переданих прав.

У судовому засіданні 13.08.2020 оголошено перерву на 17.09.2020.

10.09.2020 відповідач-2 ТОВ «ФК «Форінт» подав до суду заперечення на клопотання позивачів про призначення експертизи.

16.09.2020 ТОВ «Теремплюс» подав заперечення на клопотання про призначення судової фінансово-економічної експертизи.

У судовому засіданні 17.09.2020 оголошено перерву до 24.09.2020.

24.09.2020 позивачі подали до суду клопотання про долучення доказів (публічної інформації). Зазначали, що згідно публічної інформації, розміщеної на сайті ТОВ «ФК «Форінт» не передбачається укладення товариством інших договорів окрім факторингу та надання інших фінансових послуг.

24.09.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Демидова В.О. на лікарняному, розгляд справи призначено на 15.10.2020.

15.10.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Демидова В.О. у відпустці , розгляд справи призначено на 29.10.2020.

29.10.2020 позивачі подали до суду клопотання про залучення співвідповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 відмовлено ТОВ «Полірем-Центр» та ТОВ «Полірем» у задоволенні клопотання про залучення співвідповідачем АТ «Райффайзен банк Аваль» у справі №910/1755/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 відмовлено ТОВ «Полірем-Центр» та ТОВ «Полірем» у задоволенні клопотання про призначення судової фінансово-економічної експертизи.

У судовому засіданні 29.10.2020 оголошено перерву до 05.11.2020.

05.11.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Демидова В.О. на лікарняному, розгляд справи призначено на 26.11.2020.

23.11.2020 представники позивачів подали клопотання про перенесення судового засідання.

У судове засідання 26.11.2020 з`явились представники сторін, надали пояснення по справі.

В судовому засіданні 26.11.2020 з`ясовано обставини справи та перевірено їх доказами та оголошено перерву перед проведенням судових дебатів до 03.12.2020.

У судове засідання 03.12.2020 з`явились представники сторін, виступили з промовами.

В судовому засіданні 03.12.2020 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, в постанові від 04.06.2020 у цій справі зазначив, що суди попередніх інстанцій вірно визначили правову природу спірних правочинів, як договорів відступлення права вимоги, оскільки вказані договори не поєднують в собі повною мірою ознак договорів факторингу, що дало б змогу відповідно їх класифікувати.Водночас, правильно встановивши правову природу спірних правочинів, суди допустили неповноту дослідження обставин за доводами позивачів щодо недійсності договорів наведених у позовній заяві.

Суд касаційної інстанції вказав, що при новому розгляді справи судам належить встановити правову природу первісного зобов`язання, що було передано від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Форінт», обсяг переданих прав та виду зобов`язання, за яким права були передані, як первісно до ТОВ «ФК «Форінт», так і в подальшому від ТОВ «ФК «Форінт» до ТОВ «Теремплюс», чи обумовлено такий обсяг обсягом за первісним договором, та чи не відбулося новації у зобов`язанні. Суди повинні визначити, з урахуванням загальних положень про заміну сторони у зобов`язанні, ч. 3 ст. 512 ЦК України та параграфу 2 глави 71, чи можлива заміна кредитора у кредитному зобов`язанні кредитором, який не є банком або фінансовою установою, та в яких випадках. Також суди повинні встановити яким чином заміна кредитора у зобов`язанні впливає на виконання такого зобов`язання боржником, у чому конкретно полягало порушення (невизнання, оспорювання) прав та/або законних інтересів позивачів у зв`язку з укладенням оспорюваних договорів і якими саме доказами це підтверджується.

Ч. 1 ст. 316 ГПК України встановлено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що 12.07.2006 між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ«Райффайзен Банк Аваль», та позичальниками, ТОВ «Полірем-Центр», ТОВ «Полірем»,ТОВ«Полірем Баухемі» укладено Генеральну кредитну угоду № 010/02-01/02/159.

Відповідно до пункту 1.1 Генеральної кредитної угоди Кредитор надає Позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в Угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках. Договори, укладені в рамках цієї Угоди, є її невід`ємними частинами.

Відповідно до п.2.5 Генеральної кредитної угоди, забезпеченням виконання зобов`язань позичальників є застава (іпотека) нерухомості, основних засобів, товарів в обігу, ТОВ «Полірем», застава (іпотека) нерухомості, товарів в обігу, ТОВ «Полірем-Центр», застава товарів в обігу, що належать ТОВ «Полірем-Баухемі», застава (іпотека) нерухомості, основних засобів, що належать ТОВ «Полірем-Логістика».

В рамках зазначеної Генеральної кредитної угоди ТОВ «Полірем» укладено з АТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 010/42-0-1/853 від 16.11.2011 та договори забезпечення: договір застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1 від 14.07.2006, відповідні договори застави.

Рішенням господарського суду м. Києва від 25.02.2013 у справі №5011-34/18839-2012 з позичальника на користь кредитора стягнуто 1 720 000,00 грн. заборгованості за кредитом, 59 260,11 грн. заборгованості за відсотками, 127 651,93 грн. пені, а також 38 138,24 грн. судового збору.

16.11.2011 в рамках Генеральної кредитної угоди було також укладено кредитний договір № 010/42-0-1/854 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем-Центр».

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2013 у справі № 5011-33/18786-2012 з позичальника на користь кредитора стягнуто заборгованість по кредиту в розмірі 9 429 711,00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 324 887,04 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 695 634,42 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань по сплаті відсотків в розмірі 4 203,16 грн., а також 64 380,00 грн. судового збору.

11.04.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт» («Набувач») укладено Договір № Б/Н, згідно умов якого згідно Кредитор передав на підставі ст. 656 ЦК України Набувачу Права Вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, а Набувач прийняв від Кредитора у власність Права Вимоги в обсязі та на умовах на Дату відступлення Прав Вимоги.

Згідно Реєстру відступлених Прав Вимоги до Договору №Б/Н від 11.04.2018 (Додаток № 1 до договору) Набувачем, у тому числі, було придбано право вимоги за Генеральною кредитною угодою 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 зі всіма додатковими угодами до неї, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем», ТОВ «Полірем - Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього.

Згідно п. 2.4 Договору № Б/Н від 11.04.2018 перехід Прав Вимоги від Кредитора і набуття їх Набувачем у власність відбувається за умови сплати Набувачем Кредитору загальної вартості Прав Вимоги відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору та з моменту підписання Сторонами Реєстру відступлених Прав Вимоги.

11.04.2018 ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт» перерахувало на рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» загальну вартість Прав Вимоги на суму 19 000 000,00 грн. (дев`ятнадцять мільйонів гривень 00 копійок), що підтверджується відповідним платіжним дорученням.

11.04.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт» укладено Договір відступлення прав за договорами застави, які посвідчені нотаріально за реєстровим № 896, згідно умов якого, у зв`язку з укладенням зазначеного вище Договору № Б/Н від 11.04.2018, АТ «Райффайзен Банк Аваль» передав, а ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт» прийняв права за договором застави транспортних засобів № 12/14/1132, зареєстрованого в реєстрі за номером 3087 від 28.12.2010 року зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем», договором застави транспортних засобів № 12/14/1133, зареєстрованим в реєстрі за номером 3089 від 28.12.2010 року зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Полірем - Центр», ТОВ «Полірем», договором застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1, зареєстрованого в реєстрі за номером 4721 від 14.0.2006 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем - Центр».

11.04.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» укладено Договір відступлення прав за договорами застави, які не посвідчені нотаріально, згідно умов якого, у зв`язку з укладенням зазначеного вище Договору № Б/Н від 11.04.2018р., АТ «Райффайзен Банк Аваль» передав, а ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» прийняв права за Договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем - Центр».

25.06.2018 між ТОВ «ФК «Форінт» (Первісний кредитор) та ТОВ «Теремплюс» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги № 44.

Пунктом 1.1 Договору № 44 передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Відповідно до пункту 1.3 Договору № 44 під правом вимоги розуміється право грошової вимоги на отримання всіх грошових коштів (заборгованості) від боржників (ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем - Центр») за кредитними договорами (Генеральною кредитною угодою 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 зі всіма додатковими угодами до неї, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем», ТОВ «Полірем - Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього), яка існує на дату укладення цього договору.

25.06.2018 між ТОВ «ФК «Форінт» та ТОВ «Теремплюс» укладено Договір відступлення прав за договорами застави, які посвідчені нотаріально за реєстровим № 1425, згідно умов якого, у зв`язку з укладенням Договору відступлення права вимоги № 44, ТОВ «ФК «Форінт» передав, а ТОВ «Теремплюс» прийняв права за договором застави транспортних засобів № 12/14/1132, зареєстрованого в реєстрі за номером 3087 від 28.12.2010 року зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем», договором застави транспортних засобів № 12/14/1133, зареєстрованим в реєстрі за номером 3089 від 28.12.2010 року зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Полірем - Центр», ТОВ «Полірем», договором застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1, зареєстрованого в реєстрі за номером 4721 від 14.0.2006 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем - Центр», Договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем - Центр».

На виконання умов Договору № 44 ТОВ «Теремплюс» сплатило ТОВ «ФК «Форінт» кошти, визначені у пункті 2.1 Договору № 44, що підтверджується платіжним дорученням від 23.06.2018 № 35 (призначення платежу: оплата за відступлення права вимоги за кредитним договором, договорами забезпечення, згідно з Договором № 44).

02.07.2018 на адресу ТОВ «Полірем» від ТОВ «Форінт» надійшло повідомлення від 25.06.2018 про відступлення прав вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» (Кредитор), на користь ТОВ «Теремплюс» (Набувач) та проханням здійснювати виконання всіх зобов`язань за Кредитними договорами та Договорами забезпечення на користь нового кредитора у зобов`язанні - Набувача.

Також, на поштові адреси Відповідачів надійшли вимоги від 27.06.2018 про перерахування коштів у строк 7 днів на банківський рахунок ТОВ «Теремплюс».

Враховуючи, що судами при первинному розгляді справи, з чим погодився Верховний суд, встановлено, що договір № 44 від 25.06.2018 та договір відступлення прав за договором відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 25.06.2018 за своєю правовою природою є договорами про відступлення прав вимоги, зазначена обставина вважається встановленою.

Судом проаналізовано на предмет правової природи Договір № Б/Н від 11.04.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт», згідно якого, в числі інших боржників ТОВ «ФК «Форінт» було придбано право вимоги за Генеральною кредитною угодою 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 зі всіма додатковими угодами до неї, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем», ТОВ «Полірем - Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього.

Пунктами 2.4., 2.5. договору визначено, що перехід прав вимоги від Кредитора і набуття їх Набувачем у власність відбувається за умови сплати Набувачем Кредитору загальної вартості прав вимоги відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору та з моменту підписання сторонами реєстру відступлених прав вимоги. Реєстр відступлених прав вимоги підписується сторонами у строк не пізніше З робочих днів з дня сплати Набувачем кредитору загальної вартості прав вимоги в повному обсязі.

З дати відступлення прав вимоги Кредитор перестає бути стороною Кредитних договорів, зазначених в реєстрі відступлених прав вимоги, а Набувач стає виключним та єдиним кредитором за відповідними Кредитними договорами і набуває право вимагати повернення Позичальниками сум заборгованості окремо по кожному з Кредитних договорів в розмірі станом на дату відступлення прав вимоги, зазначеному в реєстрі відступлених прав вимоги. Права вимоги переходять до Набувача в повному обсязі, безвідривно та без можливості зворотного відступлення на користь Кредитора (без регресу).

Відповідно п. 5.1. договору відступлення права вимоги, набувач засвідчив та гарантував, що він є фінансовою стороною, що включена до відповідного державного реєстру фінансових установ, має всі необхідні дозвільні документи, які відповідно до чинного законодавства надають право на надання фінансових послуг.

В свою чергу, за змісту п.5.3. договору вбачається, що кредитор гарантує та засвідчує, що він є банком, що на підставі банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій надає банківські та інші фінансові послуги, а також здійснює іншу діяльність.

За таких обставин, Позивачі стверджують, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор/первісний кредитор) передав право вимоги (уступив грошову вимогу) до ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем -Центр» (боржника) в обмін на грошові кошти, які ТОВ «ФК «Форінт» (набувач/новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Уклавши договір від 11.04.2018 кредитор отримав фінансування, а набувач, в свою чергу, укладаючи вказаний договір, набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

На думку Позивачів, вищенаведене, враховуючи суб`єктний склад сторін договору від 11.04.2018, свідчить про те, що укладений між кредитором та набувачем договір за своєю юридичною природою є договором факторингу.

Відповідачі, зазначають, що договір від 11.04.2018, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» є оплатним договором відступлення прав вимоги, як про це зазначено в самому договорі його сторонами.

Зобов`язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1077 Кодексу встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За правилами ст. 1078 Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Судом встановлено, що в Договорі від 11.04.2018 відсутні положення, які дають підстави вважати, що за своєю правовою природою він являється саме договором факторингу.

Відсутня притаманна договору факторингу основна ознака - передача коштів в розпорядження іншій стороні з метою її фінансування за плату. При цьому відступлене право вимог, не є платою, а тому ознака яка також притаманна договору факторингу щодо оплатності фінансової послуги також відсутня.

В договорі передбачено момент (дату) переходу права вимоги до боржників після чого первісний кредитор втрачає всі права за договорами, - в протилежність цього договір факторингу діє до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить/поверне факторові кошти, які надані в розпорядження з метою його фінансування.

Сторонами Договору дійсно є юридичні особи - фінансові установи, але це не суперечить нормам ст.ст. 512-519, 656 ЦК України оскільки вони не встановлюють суб`єктних обмежень, як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, тому що учасниками договору цесії або купівлі - продажу можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Метою укладення Договору від 11.04.2018 є передача у власність права вимоги за отримані від Набувача (Нового кредитора) кошти, що відповідає визначенню договору купівлі-продажу наведеному у ч.1 ст. 655 ЦК України «За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити и за нього певну грошову суму». Відповідно до ч.3 ст.656 ЦК України «Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру».

Суд зазначає, що договір від 11.04.2018 за своєю правовою природою є оплатним відступленням права вимоги, до якого застосовуються положення про договір купівлі - продажу (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Судом також приймається до уваги те, що умови Договору № Б/Н від 11.04.2018, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» вже були предметом розгляду у іншій господарській справі № 910/17034/18, де предметом позову була вимога про визнання цього договору недійсним саме з підстав того, що цей договір за своєю правовою природою є договором факторингу, не договором відступлення права вимоги.

Рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/17034/18 від 22.05.2019 в позові відмовлено, рішення набрало законної сили. Судом встановлено, що оспорюваний Договір від 11.04.2018 за своєю правовою природою являється договором про передання кредитором своїх прав іншій особі (відступлення права вимоги), укладеним в порядку ст. 512 Цивільного кодексу України; зміст Договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони при укладенні Договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд також звертається до справ за номерами 5011-33/18786-2012 про стягнення з ТОВ «Полірем - Центр» грошових коштів та 910/24368/14 про банкрутство ТОВ «Полірем», в межах яких було судом було здійснено процесуальне правонаступництво стягувача у виконавчому провадженні та кредитора в межах справі про банкрутство. Ухвали про заміну АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Теремплюс» за цими справами були оскаржені Позивачами в апеляційному та касаційному порядку, де судами було встановлено, що, як договір від 11.04.2018, так і договір від 25.06.2018 відповідають вимогам законодавства, укладені сторонами без його порушень та виконані належним чином сторонами.

Доводи Позивачів стосовно правової природи договору від 11.04.2018 зводяться до того, що вони не згодні з його умовами та тлумачать окремі його пункти на свій розсуд, зазначають, що певні умови цього договору (зокрема, п. 9.3.) порушені ТОВ «ФК «Форінт», посилаються на розпорядження Нацфінкомпослуг стосовно правопорушення ТОВ «ФК «Форінт» за порушення ліцензійних умов.

Суд вважає доводи щодо тлумачення певних пунктів договору на користь відносин факторингу безпідставними, адже такі доводи спростовуються презумпцією правомірності даного правочину (ст. 204 Цивільного кодексу України). Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону.

Встановлено, що договір від 11.04.2018, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» не визнаний договором факторингу, також він не визнаний недійсним на момент прийняття рішення у даній справі.

Доводи щодо порушення з боку ТОВ «ФК «Форінт» пункту договору в процесі його виконання та порушення ліцензійних умов не відносяться до предмету доказування в даній справі та не вказують на правововідносини факторингу між сторонами договору від 11.04.2018.

Крім того, суд зазначає, що з інформації, розміщеної на сайті НАЦФІНКОМПОСЛУГ вбачається, що контролюючим органом спочатку було зупинено провадження у справі про правопорушення ТОВ «ФК «Форінт», а потім згідно розпорядження НАЦКОМФІНПОСЛУГ від 13.02.2020 закрито справу про порушення, провадження у якій розпочато актом про правопорушення від 25.02.2019, у зв`язку з тим, що факт вчинення порушення законодавства про фінансові послуги є таким, що недоведений, тому цей довід не підтвердився в процесі розгляду справи.

Судом встановлено обсяг переданих прав за договором від 11.04.2018 від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Форінт» та які в подальшому були передані від ТОВ «ФК «Форінт» до ТОВ «Теремплюс» за оскаржуваним договором відступлення права вимоги від 25.06.2018.

ТОВ «ФК «Форінт» за договором від 11.04.2018 отримало від АТ «Райффайзен Банк Аваль» права вимоги за Генеральною кредитною угодою 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 зі всіма додатковими угодами до неї, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем», ТОВ «Полірем - Центр», кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави транспортних засобів № 12/14/1132, зареєстрованого в реєстрі за номером 3087 від 28.12.2010 зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави транспортних засобів № 12/14/1133, зареєстрованим в реєстрі за номером 3089 від 28.12.2010 зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1, зареєстрованого в реєстрі за номером 4721 від 14.0.2006, Договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010.

За Договором від 11.04.2018 ТОВ «ФК «Форінт» отримало право вимоги до цих боржників у сумі 16 075 940,76 грн.

За оскаржуваним договором № 44 від 25.06.2018 ТОВ «ФК «Форінт» відступило ТОВ «Теремплюс» право вимоги за Генеральною кредитною угодою 010/02-01/02/159 від 12.07.2006 зі всіма додатковими угодами до неї, укладеною між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем - Центр». В її межах укладений Кредитний договір № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього та Кредитний договір № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011 зі всіма додатковими угодами до нього, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Було відступлено право вимоги за договорами забезпечення: договором застави транспортних засобів № 12/14/1132, зареєстрованим в реєстрі за номером 3087 від 28.12.2010 зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави транспортних засобів № 12/14/1133, зареєстрованим в реєстрі за номером 3089 від 28.12.2010 зі всіма додатковими угодами до нього, договором застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1, зареєстрованим в реєстрі за номером 4721 від 14.0.2006, договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010.

За оскаржуваним договором № 44 від 25.06.2018 ТОВ «Теремплюс» отримало право вимоги до цих боржників у сумі 16 075 940,76 грн.

Таким чином, за Договором від 11.04.2018 ТОВ «ФК «Форінт» отримало від АТ «Райффайзен Банк Аваль» право вимоги до боржників на суму 16 075 940,76 грн., в подальшому перепродав його в тому ж обсязі й за тими ж самими кредитними зобов`язаннями, які мали боржники перед первісним кредитором, за оскаржуваним договором ТОВ «Теремплюс».

Зазначене також підтверджується вимогами, які ТОВ «Теремплюс» надіслало на адреси Позивачів, де зазначає себе новим кредитором боржників саме на цю суму 16 075 940,76 грн. та за кредитними зобов`язаннями, які випливають з ГКУ 010/02-01/02/159 від 12.07.2006, укладених в її межах кредитного договору № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011, кредитного договору № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011.

Тотожність розміру заборгованості (права вимоги до боржників) та вид цієї заборгованості (ГКУ, кредитні договори), яку отримало спочатку ТОВ «ФК «Форінт», а потім ТОВ «Теремплюс» підтверджено матеріалами справи, а саме договором відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018, актом приймання - передачі права вимоги до цього договору, договором від 11.04.2018, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форинт», реєстром кредитних операцій до відступлення та реєстром відступлених прав між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт», детальними розрахунками заборгованостей за кредитними договорами № 010/42-0-1/853 та № 010/42-0-1/854 тощо.

Суд критично ставиться до тверджень Позивачів про відсутність детальних розрахунків в матеріалах справи, що унеможливило встановлення дійсного обсягу переданих прав від Банку до фінансової установи, а потім вже до ТОВ «Теремплюс», оскільки ці твердження спростовуються матеріалами справи, де а.с. 294 - 297 (І том) залучені Відповідачем -1 детальні розрахунки заборгованості станом на 11.04.2018.

В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували або ставили б під сумнів розмір заборгованості (обсяг переданих справ), визначеної в розрахунках від 11.04.2018 по кредитним договорам № 010/42-0-1/853 та № 010/42-0-1/854.

Частинами 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що при укладенні як оскаржуваного договору № 44 від 25.06.2019, так і договору від 11.04.2018 (який слугував підставою набуття права вимоги до Позивачів ТОВ «ФК «Форінт»), обсяг прав вимог Нових кредиторів (як ТОВ «ФК «Форінт», так і ТОВ «Теремплюс») не збільшився в порівнянні з обсягом права вимоги до Позивачів, який мав Первісний кредитор (АТ «РАйффайзен Банк Аваль»).

Обсяг відповідальності Позивачів не був збільшений жодним з наступних кредиторів, які мали право вимоги після Банку.

Також встановлені обставини щодо обсягу переданих прав вказують на відсутність новації у зобов`язанні, оскільки договорів, спрямованих на заміну первісного зобов`язання новим між сторонами попереднього зобов`язання (Банком та Боржниками, або ж ТОВ «ФК «Форінт» та Боржниками, або ж ТОВ «Теремплюс» і Боржниками) не укладалось.

Позивачі посилаються, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» незаконно відступив новому кредитору (ТОВ «ФК «Форінт», який в свою чергу відступив ТОВ «Теремплюс») право вимоги на більшу суму, ніж визначено в рішеннях суду про стягнення заборгованостей з боржників, прийнятих у 2012 році та в заяві Банку про грошові вимоги в межах справи про банкрутство ТОВ «Полірем» (№ 910/24368/14), які відображені в ухвалі суду про затвердження реєстру у справі від 08.04.2015. За відсутності додаткових рішень про стягнення з ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем - Центр» на користь Банку заборгованості за кредитними договорами № 010/42-0-1/853 та № 010/42-0-1/854 будь - яке збільшення заборгованості боржників та відображення цього в розрахунках заборгованостей є незаконним, оскільки до цих кредитних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності, отже, будь - які донарахування за цими кредитними договорами здійснені поза межами позовної давності.

Суд критично ставиться до таких посилань, оскільки з пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що різниця між сумою визнаних грошових вимог Банку до ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем-Центр» (як майновий поручитель) в межах справи про банкрутство ТОВ «Полірем» та сумою нарахованої загальної заборгованості боржників, згідно реєстру відступлених прав від 11.04.2018, зумовлена тим, що заборгованість боржників перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» обраховувалась в різні періоди часу, з проміжком майже в чотири роки та збільшилась вона на суму нарахованих відсотків на непогашену кредитну заборгованість боржників перед Банком за цей період. Дії АТ «Райффайзен Банк Аваль» по нарахуванню додаткової заборгованості за відсотками на непогашену кредитну заборгованість відповідають нормам діючого законодавства України та умовам кредитних договорів. В кредитних договорах було погоджено підстави, порядок та строк нарахування процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до положень частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначене відповідає висновкам Великої палати Верховного суду, висловлених за наслідками розгляду справи №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) від 28.03.2018 в постанові, де зазначено про неможливість нарахування процентів за користування кредитними коштами, понад строк користування, визначений в кредитному договорі, якщо інше не передбачено кредитним договором.

Також суд критично оцінює доводи Позивачів, якими поставлено під сумнів розмір заборгованості ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем - Центр» (обсяг переданих прав) в залежність від строку позовної давності, яка може впливати на правильність розрахунків.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Однак, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Нормами ЦК України не передбачено, що сплив позовної давності є окремою підставою для припинення зобов`язання або закінчення договору.

Не знайшли свого підтвердження також доводи Позивачів про те що до ТОВ «ФК «Форінт», а потім й до ТОВ «Теремплюс» не перейшло права вимоги за договором застави (іпотеки), оскільки ані ТОВ «ФК «Форінт», ані ТОВ «Теремплюс» не зареєструвало прав в ДРОРМ.

25.05.2015 постановою Господарського суду м. Києва у справі №910/24368/14 визнано ТОВ «Полірем» банкрутом і було відкрито ліквідаційної процедури.

Частиною 1 ст. 38 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла станом на 2015 рік) встановлено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Частинами 1, 2 ст. 574 ЦК України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави , яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.3 ст. 577 ЦК України застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або застоводавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно до ч. 1 ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Статтею 16 Закону України «Про заставу» встановлено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Діючим законодавством регламентовано, що внесення запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі договору застави (рухомого майна) - це можливість такого права, а не обов`язок, зареєструвати на підставі відповідної заяви заставодержателя або застоводавця, а виникнення права на заставу виникає з моменту укладання правочину, якщо такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, з моменту такого посвідчення.

Досліджуючи питання заміни кредитора у кредитному зобов`язанні кредитором, який не є банком або фінансовою установою, суд приходить до такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (який регулює відносини позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Ані параграфом 1 (позика), ані параграфом 2 (кредит) глави 71 ЦК України не встановлено заборон або обмежень щодо відступлення позикодавцем/кредитодавцем права вимоги за позичковими або кредитними зобов`язаннями.

Ст. 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцем в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки ч.3 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

У цих правовідносинах необхідно розрізняти право набувача за договором відступлення прав вимоги вимагати виконання зобов`язань в розмірі та обсязі на момент укладення цього договору, з його правом у подальшому виконувати та отримувати доходи за договором без відповідного статусу фінансової установи.

В даному випадку необхідно розмежувати поняття «кредитодавець» та «новий кредитор» за договором цессії.

В кредитних відносинах, кредитодавцем є особа, яка згідно умов кредитного договору здійснила дії з видачі кредитних коштів позичальнику (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України, новий кредитор - особа, до якої переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 519 ЦК України передбачено, що передача права вимоги від первісного кредитора (в нашому випадку кредитодавця) новому кредитору можлива тільки за дійсною вимогою (у разі недійсної вимоги первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за це), тому зобов`язання з видачі кредиту повинно бути виконано кредитодавцем в повному обсязі.

Після ж видачі кредитних коштів позичальнику (боржнику), нормами, якими врегульовані відносини цессії, не встановлені будь - які додаткові умови до особи Нового кредитора у зобов`язанні. Єдиною умовою є те, щоб обсяг прав та умови зобов`язання відповідали первинному зобов`язанню. Тобто, щоб новому кредитору не було передано більший обсяг прав, ніж мав кредитодавець.

Статті 512-519 ЦК України передбачають, що Новий кредитор вже не буде здійснювати будь - яких інших дій у кредитних правовідносинах, окрім прийняття від боржника виконання обов`язку по поверненню вже отриманих кредитних коштів, у сумі, встановленій в договорі відступлення права вимоги станом на дату його укладення.

Таким чином, обсяг правомочностей, притаманний особі кредитодавця (банку або іншій фінансовій установі) та визначений ч. 1 ст. 1054 ЦК України, необхідний лише в одному випадку - при виконанні обов`язку з видачі кредиту позичальнику (за для виникнення дійсної вимоги як такової).

Для прийняття виконання обов`язку з повернення грошових коштів, додаткових умов до особи Нового кредитора ст. ст. 512-519 ЦК України не вимагається.

Заміна кредитора у кредитному зобов`язанні кредитором, який не є банком або фінансовою установою, можлива у випадках, коли Новий кредитор набуває права вимоги на конкретну фіксовану суму коштів станом на дату укладення договору відступлення права вимоги, без можливості додатково нараховувати відсотки за умовами кредитних договорів та за умови, що обсяг отриманих прав вимоги є тотожним (не більшим) правам, які мав кредитодавець.

Як встановлено судом при розгляді даної справи, в результаті укладення договору Б/Н від 11.04.2018 та оскаржуваного договору від 25.06.2018 р. обсяг майнових зобов`язань Позивачів не змінився, а саме: до ТОВ «ФК «Форінт», а потім до ТОВ «Теремплюс» перейшли права в тому ж розмірі, які існували у первісного кредитора (АТ «Райффайзен Банк Аваль»), станом на дату відступлення права вимоги.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що ТОВ «Теремплюс» в зобов`язанні замінений не як «кредитодавець», а як «новий кредитор», який очікує повернення фіксованої суми боргу на дату укладення договору та не наділений правом у подальшому виконувати та отримувати доходи за договором.

Обґрунтовуючи своє порушене право Позивачі зазначають, що засобами поштового зв`язку отримали вимоги від ТОВ «Теремплюс» на загальну суму 16 075 940,76 грн., з якою категорично незгодні та які не оплачені ними.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути (ч.2 ст. 16 ЦК України): визнання права; визнання правочину недійсним;припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення;відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;відшкодування моральної (немайнової) шкоди;визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 3 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Частинами 2 - 5 ст. 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, в якому зазначено про те, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічний висновок міститься у постанові ВСУ від 21.10.2015 р. у справі №3-670rc15, постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За загальним правилом, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15).

В даному випадку боржники - позивачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 25.06.2018, зазначивши, що їх права були порушені вимогою нового кредитора про сплату грошових коштів.

Суд зазначає, що Позивачами не надано доказів порушення суб`єктивних цивільних прав (інтересу) Позивачів.

Норми ст. ст. 516, 517, 518 ЦК України свідчать, що боржник, якому не надано доказів переходу права вимоги до нового кредитора, або який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, або який не згодний із сумою заборгованості не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання є належним, також цей кредитор наділений правом пред`явлення своїх заперечень проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні.

Даними нормами права законодавцем врегульовані механізми захисту прав не тільки кредитора, а й боржника.

Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Отже, укладення оскаржуваного договору відступлення права вимоги від 25.06.2018 (стороною якого Позивачі не є) не свідчить про безумовне порушення цим договором майнових прав Позивачів як особи - боржників; за наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав Позивачів або ж їх інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого вони будуть здатні набути прав.

Проте заявлені у справі вимоги не спрямовані безпосередньо на відновлення прав ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем-Центр», оскільки не спростовують наявності кредитної заборгованості та обов`язку щодо її погашення.

З огляду на вищевикладене у сукупності, суд вважає, що позивачами не доведено належними та допустимим доказами наявність обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, з огляду на що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір покладається на позивачів у зв`язку з відмовою у позові у повному обсязі (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, 76-79, 86, 123, 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 14.12.2020

Суддя В.О. Демидов