ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/507/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй - головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець

за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020

у складі колегії суддів: В. В. Андрієнко- головуючий, С. І. Буравльов, Н. Ф. Калатай

на рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020

суддя: О. В. Марченко

та на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2020

суддя: О. В. Марченко

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Переробне підприємство Біомас»

до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

про визнання дій неправомірними

за участю представників учасників:

позивача: не з`явились,

відповідача: А. В. Лопатнікова

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Переробне підприємство Біомас» (далі - ТОВ «Переробне підприємство Біомас», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк», Банк, відповідач) про визнання неправомірними дій Банку щодо відмови у виконанні електронних розрахункових документів (платежів) фінансових операцій ТОВ «Переробне підприємство Біомас» за поточним банківським рахунком, шляхом відхилення платіжних доручень від 11.11.2019 №2, від 14.11.2019 №8, від 18.11.2019 №24, від 18.11.2019 №30, від 26.11.2019 №52, від 04.12.2019 №85, від 06.12.2019 №109, від 13.12.2019 №120, від 18.12.2019 №143, від 19.12.2019 №150, від 24.12.2019 №157, від 08.01.2020 №175.

Позовні вимоги мотивовано неправомірною відмовою Банку у виконанні електронних розрахункових документів (платежів) фінансових операцій позивача за поточним банківським рахунком, шляхом відхилення платіжних доручень на підставі ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та п. 10.13 гл. 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України від 21.01.2004 № 22.

Позивач вказує на те, що Банк всупереч вимогам ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не надсилав на адресу позивача запиту щодо уточнення інформації про клієнта, внаслідок чого Банк не мав правових підстав відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) ТОВ «Переробне підприємство Біомас», та не повідомляв позивача про причини відмови у виконанні електронних розрахункових документів (платежів).

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.06.2020 у справі №910/507/20 задоволено позовні вимоги ТОВ «Переробне підприємство Біомас». Визнано неправомірними дії акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» щодо відмови у виконанні електронних розрахункових документів (платежів) фінансових операцій ТОВ «Переробне підприємство Біомас» за поточним банківським рахунком № НОМЕР_1 у гривні, шляхом відхилення платіжних доручень від 11.11.2019 №2, від 14.11.2019 №8, від 18.11.2019 №24, від 18.11.2019 №30, від 26.11.2019 №52, від 04.12.2019 №85, від 06.12.2019 №109, від 13.12.2019 №120, від 18.12.2019 №143, від 19.12.2019 №150, від 24.12.2019 №157, від 08.01.2020 №175. Стягнуто з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 2 102,00 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано ненаданням Банком належних та допустимих доказів обґрунтованості підстав вважати незаконними джерела походження коштів ТОВ «Переробне підприємство Біомас», інших його активів або прав на такі активи, а також не доведено наявності у банківських операціях позивача ознак відмивання доходів.

Крім того, суд першої інстанції вказує на ненадання Банком суду Програми управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу, що містить критерії встановлення неприйнятно високого ризику, наявність якої передбачена Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу.

Додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі №910/507/20 стягнуто з АТ «ПриватБанк» на користь ТОВ «Переробне підприємство Біомас» 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У стягненні решти суми витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Додаткове рішення мотивоване завищеним розміром витрат, який не відповідає критеріям розумності та співмірності.

Крім того, суд першої інстанції вказує на те, що позивач намагається стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, які не стосуються конкретно цієї справи (скарга до Антимонопольного комітету України,) та витрати, які не підтверджені доказами (скарга до Національного Банку України).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі №910/507/20 залишено без змін рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Постанова мотивована тим, що відповідач не надав жодних внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу, які б підтверджували існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику позивачеві, також відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів обґрунтованості підстав вважати незаконними джерела походження коштів ТОВ «Переробне підприємство Біомас», інших його активів або прав на такі активи, а також не довів наявності у банківських операціях позивача ознак відмивання доходів.

Крім того, апеляційний господарський суд, погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020, додаткове рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі №910/507/20, прийняти нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог.

З касаційної скарги вбачається, що вона подається на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач вказує на необґрунтоване посилання суду на постанови Верховного Суду у справах № 910/21320/17, 910/3245/19, оскільки їх фактичні обставини є відмінними від обставин даної справи.

Банк посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 27.02.2019 у справі № 922/1163, від 29.08.2018 у справі № 909/105/15, від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17, від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17, в яких зазначено, що обов`язок (тягар) доказування обставин докладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Крім того, відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 23.10.2019 №917/1307/18, в якій зазначено, що в обґрунтування судового рішення не може бути покладена концепція негативного доказу (коли твердження особи визнається обґрунтованим допоки не буде спростовано іншою особою).

4. Позиції інших учасників справи

Відзиву чи заперечень від позивача не надійшло.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

Товариство з обмеженою відповідальністю «Переробне підприємство Біомас» було клієнтом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», що підтверджується довідкою відповідача від 16.08.2017 №170816SU09453407 про відкриття рахунку.

Згідно з листом від 06.11.2019 №20.1.0.0.0/7-20191106/1500 Банк повідомив ТОВ «Переробне підприємство Біомас» про прийняте рішення щодо розірвання укладених з позивачем договорів та закриття відкритих рахунків у зв`язку з установленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта на підставі ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

ТОВ «Переробне підприємство Біомас» 08.11.2019 відкрило рахунки в АТ «Правекс Банк» в гривні, євро, доларах.

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» не виконав електронні розрахункові документи (платіжні доручення): від 11.11.2019 №2; від 14.11.2019 №8; від 18.11.2019 №24; від 18.11.2019 №30; від 26.11.2019 №52; від 04.12.2019 №85; від 06.12.2019 №109; від 13.12.2019 №120; від 18.12.2019 №143; від 19.12.2019 №150; від 24.12.2019 №157; від 08.01.2020 №175, вказавши підставу для відмови в їх виконанні ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та п. 10.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

У зв`язку з відмовою Банку у виконанні електронних розрахункових документів (платежів) позивача за поточним банківським рахунком, шляхом відхилення платіжних доручень, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», чинний на дату виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також формування загальнодержавної багатоджерельної аналітичної бази даних для надання правоохоронним органам України та іноземних держав можливості виявляти, перевіряти і розслідувати злочини, пов`язані з відмиванням коштів та іншими незаконними фінансовими операціями.

За приписами п. п. 3, 17, 18 ч. 1 ст. 1 Закону верифікація клієнта - це встановлення (підтвердження) суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим від нього ідентифікаційним даним; ідентифікація - отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу від клієнта (представника клієнта) ідентифікаційних даних; ідентифікаційні дані - це: для юридичної особи - відомості, зазначені у пункті 3 частини дев`ятої та пункті 2 частини десятої статті 9 цього Закону.

Пунктами 28, 31 ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що об`єкт фінансового моніторингу - це дії з активами, пов`язані з відповідними учасниками фінансових операцій, які їх проводять, за умови наявності ризиків використання таких активів з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, а також будь-яка інформація про такі дії чи події, активи та їх учасників. Первинний фінансовий моніторинг - сукупність заходів, які здійснюються суб`єктами первинного фінансового моніторингу і спрямовані на виконання вимог цього Закону, нормативно-правових актів суб`єктів державного фінансового моніторингу, що включають, зокрема, проведення обов`язкового та внутрішнього фінансового моніторингу.

За приписами ст. 6 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу (крім спеціально визначених суб`єктів первинного фінансового моніторингу, які провадять свою діяльність одноособово, без утворення юридичної особи) з урахуванням вимог законодавства розробляє, впроваджує та постійно з урахуванням законодавства оновлює правила фінансового моніторингу, програми здійснення фінансового моніторингу та інші внутрішні документи з питань фінансового моніторингу та призначає працівника, відповідального за його проведення. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний самостійно проводити оцінку ризику своїх клієнтів з урахуванням критеріїв ризиків, визначених центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та суб`єктами державного фінансового моніторингу, що здійснюють державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу, під час здійснення їх ідентифікації, а також в інших випадках, передбачених законодавством та внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу, і вживати застережних заходів щодо клієнтів, стосовно яких встановлено високий ризик.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити високий ризик, зокрема стосовно національних, іноземних публічних діячів та діячів, що виконують політичні функції в міжнародних організаціях, або пов`язаних з ними осіб, факт належності до яких клієнта або особи, що діє від їх імені, встановлений суб`єктом первинного фінансового моніторингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов`язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати верифікацію клієнта (представника клієнта).

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу в процесі обслуговування клієнта зобов`язаний уточнювати інформацію про клієнта в порядку, встановленому суб`єктом державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання та нагляду за відповідним суб`єктом первинного фінансового моніторингу.

Частиною 8 ст. 9 Закону ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до/або під час встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), але до проведення фінансової операції, відкриття рахунка.

Згідно з п. 3 ч. 9 ст. 9 Закону суб`єкти первинного фінансового моніторингу під час ідентифікації та верифікації резидентів встановлюють для юридичної особи - повне найменування, місцезнаходження; дату та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про проведення державної реєстрації, відомості про виконавчий орган; ідентифікаційні дані осіб, які мають право розпоряджатися рахунками та/або майном, дані, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів); ідентифікаційний код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України; реквізити банку, в якому відкрито рахунок, і номер поточного рахунка.

З огляду на вищевказані приписи законодавства, суб`єкти первинного фінансового моніторингу здійснюють ідентифікація та верифікація клієнта до/або під час встановлення ділових відносин, вчинення правочинів, але до проведення фінансової операції, відкриття рахунка.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону оцінювання ризиків клієнтів суб`єктом первинного фінансового моніторингу здійснюється за відповідними критеріями, зокрема за типом клієнта, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, і видом товарів, послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій 08.11.2019 АТ «Правекс Банк» відкрито ТОВ «Переробне підприємство Біомас» рахунки.

Судами встановлено, що АТ «Приватбанк» відмовив у виконанні електронних розрахункових документів (платежів) фінансових операцій ТОВ «Переробне підприємство Біомас» за поточним банківським рахунком, відкритим у АТ «Правекс Банк», шляхом відхилення платіжних доручень на підставі ст. 10 Закону та п. 10.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний:

- відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі, коли здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (у тому числі встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;

- відмовитися від проведення переказу в разі відсутності даних, передбачених частинами дванадцятою і тринадцятою статті 9 цього Закону;

- відмовитися від проведення фінансової операції у разі, якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або за дорученням якої проводиться фінансова операція, та встановлення вигодоодержувача є неможливим;

- відмовити клієнту в обслуговуванні (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) у разі встановлення факту подання ним під час здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (поглибленої перевірки клієнта) недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися:

- від проведення фінансової операції у разі, якщо фінансова операція містить ознаки такої, що згідно з цим Законом підлягає фінансовому моніторингу;

- від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів та/або для виконання суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

У випадках, передбачених цією частиною статті, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про проведення операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про осіб, які мають або мали намір встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції.

Згідно з п. 10.13. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банк України від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція), Банк зобов`язаний/має право відмовитися від виконання електронного розрахункового документа/дистанційного розпорядження, переданого телефоном за фінансовою операцією у випадках, установлених статтею 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Банк повідомляє клієнта засобами системи про причину відмови у виконанні електронного розрахункового документа/дистанційного розпорядження [з обов`язковим посиланням на статтю 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» і на пункт 10.13 глави 10 цієї Інструкції].

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.

Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

У разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, рахунок не відкривається, зазначені в частині другій цієї статті договори (фінансові операції) не укладаються (не здійснюються).

Банк має право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Банк має право витребувати інформацію, яка стосується ідентифікації клієнта (в тому числі керівників клієнта - юридичної особи, представника клієнта), вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, здійснення поглибленої перевірки клієнта, в органів державної влади, державних реєстраторів, банків, інших юридичних осіб, а також здійснювати заходи щодо збору такої інформації з інших джерел.

Банк у відзиві на позовну заяву вказує на те, що Банк під час аналізу діяльності позивача встановив ТОВ «Переробне підприємство Біомас» неприйнятно високий ризик, у зв`язку з чим прийняв рішення про відмову від підтримання ділових відносин із позивачем на підставі ст. 10 Закону.

Однак, ТОВ «Переробне підприємство Біомас» на момент проведення платіжних доручень не було клієнтом АТ «ПриватБанк».

Розірвання договору на підставі ст. 10 Закону не може бути беззаперечною підставою для відмови у виконанні платіжних доручень клієнтів інших банків.

Тобто, право АТ «ПриватБанк» відмовитися від проведення фінансових операцій не є необмеженим і Банк, відмовляючи у проведення фінансової операції повинен обґрунтувати підстави такої відмови та підстави встановлення високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Згідно з п. 3 розділу 1 Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення затверджені наказом Міністерства фінансів України від 08.07.2016 № 584 (далі - Критерії ризику), суб`єкти розробляють власні критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення з урахуванням цих Критеріїв, вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта, та особливостей діяльності суб`єкта.

Відповідно до розділу 2 зазначених Критеріїв оцінювання ризику клієнта здійснюється за географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, типом клієнта, видом товарів та послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Оцінка ризику здійснюється щодо клієнтів, яким надаються фінансові або інші послуги та/або з якими встановлюються ділові (договірні) відносини, з урахуванням вимог та рекомендацій щодо управління ризиками, визначених та наданих відповідними суб`єктами державного фінансового моніторингу, які згідно із Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за діяльністю відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу.

Уперше рівень ризику визначається та фіксується суб`єктом під час встановлення ділових (договірних) відносин з клієнтом.

Суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Суб`єкт зобов`язаний встановити рівень ризику «високий» стосовно клієнтів, які підпадають під критерії, визначені у додатку 1 до цих Критеріїв, а також в інших випадках, визначених у вимогах та рекомендаціях суб`єкта державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Як встановлено судами попередніх інстанцій відповідачем не надано жодних внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу, які б підтверджували існування правових підстав для встановлення високого ризику позивачеві.

Крім того, відповідач належними та допустимими доказами не довів обґрунтованості підстав вважати незаконними джерела походження коштів позивача, інших його активів або прав на такі активи, а також не довів наявності у банківських операціях позивача ознак відмивання доходів.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач, мотивує позов відсутністю у відповідача правових підстав для відмови позивачеві у виконанні електронних розрахункових документів.

Оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій Банк не зазначив підстав для встановлення високого ризику позивачеві, та не підтвердив їх існування, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про необґрунтовану відмову Банку у виконанні платіжних документів.

Підстава касаційного оскарження з посиланням на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених в постановах Верховного Суду у справах: №922/1163, №909/105/15, №910/23428/17, №910/8763/17 (обов`язок (тягар) доказування обставин докладається на особу, яка посилається на ці обставини); у справі №917/1307/18 (в обґрунтування судового рішення не може бути покладена концепція негативного доказу), не знайшла свого підтвердження, оскільки доведення підстав встановлення високого ризику позивачеві є обов`язком саме відповідача.

Верховним Судом відхиляються доводи відповідача щодо необґрунтованого посилання суду апеляційної інстанції на постанови Верховного Суду у справах №910/21320/17, 910/3245/19, оскільки у зазначених справ суди дійшли висновку про обов`язок Банку підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику.

Крім того АТ «ПриватБанк» в касаційній скарзі просить скасувати додаткове рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2020, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі №910/507/20, оскільки вказане рішення є похідним від рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020, і таке рішення підлягає скасуванню у разі задоволення касаційної скарги Банку та скасування рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020.

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Суд першої інстанції, врахувавши клопотання відповідача про зменшення судових витрат, обставини справи, її складність, не віднесення частини витрат до конкретно цієї справи та не підтвердження частини витрат доказами, дійшов обґрунтованого висновку, що визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним і не відповідає критеріям розумності і співмірності, та правомірно задовольнив заяву позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 309 ГПК України).

Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при прийнятті судових рішень не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

8. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2020, додаткове рішення господарського суду міста Києва від 30.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 910/507/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя О. М. Баранець

Суддя В. І. Студенець