СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2020 р. Справа № 922/1530/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Дучал Н.М., суддя Гетьман Р.А. , суддя Склярук О.І.

секретар судового засідання Рудик Т.С.,

за участю представників:

позивача - Скульський С.І., адвокат, ордер

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп, м. Оріхів Запорізької області (вх. № 2526 Х/1)

на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020, повне рішення складено 07.09.2020, (суддя Прохоров С.А.)

у справі № 922/1530/20

за позовом Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Харківтурист, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп, м. Оріхів Запорізької області

про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Харківтурист звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, які знаходяться за адресою: 61082, м. Харків, проспект Московський, 144, шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп з нежитлових приміщень загальною площею 247,3 кв. м, розташованих на 1-му поверсі будинку № 144 по проспекту Московському у місті Харків.

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі № 922/1530/20 позов задоволено повністю. Усунуто перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями, які знаходяться за адресою: 61082, м. Харків, проспект Московський, 144, шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп з нежитлових приміщень загальною площею 247,3 кв.м., розташованих на першому поверсі будинку №144 по проспекту Московський, 144 у м. Харків.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп, м. Оріхів Запорізької області звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/1530/20, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПрАТ по туризму та екскурсіях Харківтурист до ТОВ Вайн-Шоп про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, які знаходяться за адресою: м. Харків, проспект Московський, 144, шляхом виселення.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що пунктом 8.1 оспорюваного договору оренди сторонами узгодили, що строк дії договору складає 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців 20 (двадцять) днів, та що цей договір вступає в силу та починає обчислюватися з дати підписання акту приймання-передачі об`єкту в оренду та діє до « 21» липня 2021 року. Поряд з цим, оскільки акт приймання-передачі об`єкту оренди підписано сторонами 01 липня 2018 року і строк дії договору визначено сторонами у 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців 20 (двадцять) днів, то відповідно договір діє до 21 червня 2021 року, а не до 21 липня 2021 року. Отже, за висновком відповідача, сторонами допущено неточність у визначенні найменування місяця закінчення строку дії договору: замість 21 червня 2021 року помилково вказано 21 липня 2021 року. Проте, така неточність не спростовує чітко визначену сторонами в п. 8.1 договору умову щодо строку дії договору - 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців 20 (двадцять) днів, а твердження позивача про нікчемність договору через недотримання сторонами вимог законодавства щодо нотаріальної форми договору оренди, укладеного строком на 3 і більше роки, є безпідставними.

Зауважує, що сторони спірного договору оренди більше двох років виконують свої зобов`язання за договором оренди, зокрема, відповідач своєчасно і в повному обсязі сплачує орендну плату та компенсує орендодавцю вартість спожитих комунальних послуг, а орендодавець приймає орендні платежі та плату за комунальні послуги. При цьому, позивачем протягом двох років не висунуто жодних претензій щодо форми договору. Зазначена обставина, на думку відповідача, свідчить про недобросовісність поведінки позивача, зауважуючи, що така поведінка не узгоджується із принципом contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 та у постанові Великої палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, стверджує, що якщо договір передбачає передання майна або інші дії, він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії (частина перша - друга статті 640 ЦК України).

Оскільки проект договору пропонувався позивачем (це стандартна форма Типового договору оренди позивача) вважає, що неясність умови про строк дії договору повинна тлумачитись у спосіб, невигідний йому, тобто що договір був укладений саме на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців 20 (двадцять) днів. Наголошує на застосуванні принципу contra preferentem (від лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).

Апелянт наполягає, що спірний договір не містить положень щодо порядку та строків його нотаріального посвідчення і жодних згадувань про необхідність такого посвідчення чи його тривалість строком на три роки і більше.

В якості додатків до апеляційної скарги додано: копію договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 30.07.2017, укладеного з ТОВ «КИТ ЮА»; проект договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх частини).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2020 сформовано колегію Східного апеляційного господарського суду у складі: Дучал Н.М. - головуючий суддя, судді Гетьман Р.А., Склярук О.І.

За результатами усунення недоліків, встановлених ухвалою від 06.10.2020 про залишення апеляційної скарги без руху, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп (ТОВ «Вайн-Шоп») на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/1530/20. Встановлено строк для подання Приватним акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Харківтурист" (ПрАТ "Харківтурист") відзиву на апеляційну скаргу.

ПрАТ Харківтурист проти задоволення апеляційної скарги заперечило з підстав, викладених у відзиві; просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ Вайн-Шоп, рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/1530/20 залишити без змін.

Свої заперечення обґрунтовує наданням ТОВ «Вайн-Шоп» до апеляційної скарги нових доказів, які за твердженням апелянта отримані у вересні 2020 року (на запит) від ТОВ «КИТ ЮА», не доводячи в порядку ч. З ст. 269 Господарського процесуального кодексу України неможливості подання таких доказів при розгляді справи у суді першої інстанції з незалежних від відповідача причин, що виключає можливість прийняття та врахування таких доказів під час апеляційного перегляду справи №922/1530/20.

Зауважує, що постанови суду касаційної інстанції, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, стверджуючи про необхідність застосування до спірних правовідносин принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 та постанова Великої палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17), підставами позову пов`язані із обставиною неукладення договорів. Поряд з цим, в межах справи №922/1530/20 вимога щодо неукладеності договору оренди сторонами не заявлялась та не є предметом розгляду, у зв`язку з цим вищезазначені постанови у даній справі не є релевантними.

Посилання апелянта на необхідність застосування судом доктрини «contra preferentem» (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) з огляду на переважний вплив ПрАТ «Харківтурист» на розробку та зміст спірного договору оренди вважає безпідставним, оскільки відповідачем жодними доказами не підтверджено здійснення ПрАТ «Харківтурист» такого впливу.

Зазначає, що про розуміння ТОВ «Вайн-Шоп» правових наслідків укладеного сторонами договору № 361 від 21.05.2018 та його нікчемність свідчить лист ТОВ «Вайн-Шоп» від 12.07.2020, в якому останній пропонує позивачеві укласти додаткову угоду до договору № 361 від 21.05.2018 та змінити пункт 8.1. договору оренди, обмеживши строк його дії до 21 червня 2021 року. Дану оферту ПрАТ «Харківтурист» акцептовано не було, що свідчить про відсутність спільного волевиявлення сторін договору вважати датою завершення строку дії договору 21 червня 2021 року та спростовує твердження відповідача про технічний характер допущеної сторонами неточності у визначенні моменту припинення дії договору та завершення строку його дії.

Стверджує, що вказівка в пункті 8.1. Договору N 361 від 21.05.2018 на строк дії договору, який складає 2 роки 11 місяців та 20 днів, не спростовує той факт, що сторони як момент виконання зобов`язань за договором визначили конкретну календарну дату, з настанням якої пов`язано закінчення виконання зобов`язання за цим договором. Поряд з цим, відповідач не скористався наданим йому статтею 180 ГПК України правом подання зустрічного позову про тлумачення судом на вимогу однієї із сторін умов спірного договору в порядку частини 2 статті 213 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2020 розгляд апеляційної скарги ТОВ Вайн-Шоп на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/1530/20 призначено на 08.12.2020 року о 12:00.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 задоволено заяву ПрАТ Харківтурист про участь представника у судовому засіданні з розгляду апеляційної скарги ТОВ Вайн-Шоп на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/1530/20, призначеному на 08.12.2020 о 12:00 год., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Вирішено проведення судового засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon" (https://vkz.court.gov.ua).

07.12.2020 від відповідача на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання (вх.№12076), в якому апелянт просить суд апеляційної інстанції: визнати поважними причини неподання письмових доказів до суду першої інстанції (лист від агентства нерухомості (ТОВ «КИТ ЮА») від 01.12.2020), договір на інформаційно-консультаційне обслуговування від 30.07.2017 року, проект договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) та прийняти їх до розгляду; з метою забезпечення права позивача на ознайомлення та надання пояснення щодо нових доказів, надання часу для дослідження та оцінки нових доказів, відкласти розгляд справи.

Наведене клопотання відповідач обґрунтовує неодноразовим зверненням до ріелторів, за посередництвом яких був укладений спірний договір оренди, зазначаючи, що останній адвокатський запит датований 18.09.2020, письмову відповідь на який адвокатом отримано лише на початку грудня. За таких обставин, надання вищенаведених доказів до суду першої інстанції було неможливим.

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, дійшла висновку про залишення його без задоволення, зважаючи на таке.

Дана справа розглядалась за правилами загального позовного провадження, отже питання, які стосуються подання доказів, вирішується судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання (стаття 182 Господарського процесуального кодексу України).

У свою чергу, статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз статей 182, 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, повинні існувати на час розгляду справи в суді першої інстанції і прийняття таких доказів судом апеляційної інстанції можливе лише у виняткових випадках за наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, як подання доказів.

Проте у поданій апеляційній скарзі відповідач, стверджуючи про порушення судом першої інстанції певних норм законодавства, посилається на лист агентства нерухомості ТОВ «КИТ ЮА» від 01.12.2020 (та додатки до нього договір на інформаційно-консультаційне обслуговування від 30.07.2017 року, проект договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), тобто доказ (лист від агентства нерухомості ТОВ «КИТ ЮА» від 01.12.2020), який взагалі не існував на час розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Отже, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 26.02.2019 у справі №913/632/17.

У судовому засіданні 08.12.2020 представник позивача проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач не скористався правом участі представника у судовому засіданні апеляційної інстанції, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а також наведене вище клопотання апелянта.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене, зважаючи на те, що позиція апелянта є викладеною в апеляційній скарзі, явка представників в судове засідання апеляційним господарським судом обов`язковою не визнавалась, участь представника у судовому засіданні є правом, а не обов`язком учасника справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розглянути апеляційну скаргу відповідача в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами за відсутністю представника відповідача.

Законом України Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів від 03.10.2017 №2147-VIII викладено Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п.п. 1, 3 частини 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, Східним апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 21.05.2018 між приватним акціонерним товариством по туризму та екскурсіях Харківтурист (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп(орендар) був підписаний договір оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремих частин) № 361 (далі договір оренди), відповідно до умов пунктів 1.1.,2.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування приміщення, загальною площею 247,3 кв. м., розташоване на 1-му поверсі будівлі готелю за адресою: проспект Московський, 144, м. Харків, 61082 (Об`єкт оренди).

Зазначений договір складено в простій письмовій формі, підписано сторонами, а також скріплено печатками юридичних осіб орендодавця та орендаря.

Відповідно до пунктів 1.2. та 3.3. договору вступ орендаря у строкове користування об`єктом оренди та його передача в користування настає з моменту підписання акту приймання-передачі об`єкту, який є невід`ємною частиною цього договору.

Орендар починає здійснювати оплату за оренду об`єкту з моменту підписання акту приймання-передачі об`єкту, який має бути підписаний сторонами не пізніше 01.07.2018 (п.4.1. договору).

Орендодавець зобов`язаний передати орендарю в оренду об`єкт згідно з цим договором за актом приймання-передачі в строк до 01.07.2018 ( п.6.2.1. договору).

За умовами п. 8.1., строк дії договору складає 2 роки 11 місяців та 20 днів. Поряд з цим, у цьому ж пункті сторони обумовили, що цей договір вступає в силу та починає обчислюватись з дати підписання акту прийому-передачі об`єкту оренди та діє до 21 липня 2021 року.

Як свідчать матеріали справи, акт приймання-передачі об`єкта складено та підписано сторонами 01.07.2018. Отже, враховуючи умови пунктів 1.2., 4.1. та 8.1 договору оренди, дата підписання акту прийому-передачі - 01.07.2018 є також датою вступу договору в силу та початком обчислення строку оренди.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилався на те, що сторонами в п. 8.1. договору визначено як момент вступу його в дію - з моменту підписання сторонами не пізніше 01.07.2018 акту приймання-передачі об`єкту оренди, так і момент закінчення виконання зобов`язання - 21.07.2021, отже, враховуючи підписання сторонами акту приймання-передачі 01.07.2018, строк договору перевищує 3 роки. Проте, всупереч положенням статей 793, 794 Цивільного кодексу України, сторони не дотримались вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору оренди нерухомого майна, який укладено на строк три роки і більше, а також державної реєстрації цього договору, що відповідно до частини 1 статті 220 Цивільного кодексу України має правовим наслідком нікчемність такого договору.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що зі змісту п. 8.1 договору оренди вбачається, що сторонами погоджено, що моментом вступу договору в силу та початком існування правовідносин оренди є дата підписання акту приймання-передачі об`єкту оренди. Матеріалами справи підтверджується факт підписання акту приймання-передачі 01.07.2018. Поряд з цим, датою, зі спливом якої пов`язано припинення дії договору та закінчення виконання зобов`язання, сторонами погоджено дату - 21.07.2021, що відповідає вимогам статей 530 та 631 Цивільного кодексу України і свідчить про укладення договору на строк 3 роки та 20 днів. Вказівка ж у пункті 8.1 договору оренди на строк його, який складає 2 роки 11 місяців та 20 днів, не спростовує того факту, що сторони у якості моменту виконання зобов`язань за договором визначали конкретну календарну дату, з настанням якої пов`язано закінчення виконання зобов`язання за договором. Наявність спільного волевиявлення сторін договору вважати датою завершення строку дії договору 21 червня 2021 (замість 21 липня 2021, як зазначено в договорі) матеріали справи не містять.

Твердження відповідача про очевидну помилковість дати завершення строку дії договору оренди через допущену технічну помилку (неточність) належними доказами не підтверджені і позивачем заперечуються.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, п.2 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю правовою природою договір оренди є двостороннім правочином. За договором найму (оренди), згідно з ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з приписами ст. 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ст.794 Цивільного кодексу України в редакції на час підписання договору).

Зазначені норми носять імперативний характер, оскільки не містять застереження щодо можливості відступлення сторонами в договорі від положень цих норм.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За положеннями ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо, зокрема, його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю ( ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін ( ч.4 ст.216 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Як вже зазначалося, відповідно до пункту 8.1 договору оренди строк дії договору складає 2 роки 11 місяців та 20 днів.

При цьому, у другому реченні цього ж пункту договору сторонами встановлено, що цей договір вступає в силу та починає обчислюватись з дати підписання акту прийому-передачу об`єкту оренди та діє до 21 липня 2021 року.

Відповідно до пункту 1.2., вступ орендаря у строкове користування об`єктом оренди та його передача в користування настає з моменту підписання акту приймання-передачі об`єкту, який є невід`ємною частиною цього договору.

Орендар починає здійснювати оплату за оренду об`єкту з моменту підписання акту приймання-передачі об`єкту, який має бути підписаний сторонами не пізніше 01.07.2018 (п. 4.1. договору).

Отже, укладаючи договір оренди, сторони погодили як момент початку дії зазначеного договору момент підписання акту приймання-передачі об`єкту, так і кінцеву дату його дії - 21 липня 2021 року. Поряд з цим, враховуючи умови пункту 4.1 договору, початковий момент дії договору оренди не може мати місце пізніше, ніж 01.07.2018 (кінцева дата підписання акту приймання-передачі об`єкту оренди).

З матеріалів справи вбачається, що сторонами 01.07.2018 було складено та підписано акт приймання-передачі об`єкту оренди.

Враховуючи положення пунктів 1.2, 4.1 та 8.1 договору оренди, його строк складає 3 роки і 20 днів (з 01.07.2018 по 21.07.2021) і в силу статті 793 Цивільного кодексу України такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, тоді як недотримання зазначеної форми договору має наслідком його нікчемність.

При цьому, незалежно від факту, чи знали сторони дату підписання акту приймання-передачі, чи ні, з урахуванням встановлення у договорі кінцевої дати підписання такого акту (01.07.2018), строк договору оренди в будь якому разі перевищує три роки.

Також, як вірно зауважено судом першої інстанції, зазначення в договорі оренди про строк дії договору, який складає 2 роки 11 місяців та 20 днів, не спростовує факту досягнення сторонами домовленості щодо моменту, з настанням якого пов`язано закінчення виконання зобов`язань за договором (21.07.2021).

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі на те, що сторонами допущена неточність (технічна помилка) у визначенні найменування місяця закінчення строку дії договору, яким зазначається, що замість 21 червня 2021 року помилково вказано 21 липня 2021 року, не підтверджується матеріалами справи.

Так, листом від 12.07.2020 (з додаванням додаткової угоди до договору оренди) ТОВ «Вайн-Шоп» запропонував позивачеві укласти додаткову угоду до договору № 361 від 21.05.2018 та змінити редакцію п. 8.1. договору оренди, обмеживши строк його дії до 21 червня 2021 року. Проте, зазначену оферту ПрАТ «Харківтурист» акцептовано не було.

Вказана обставина свідчить про повне усвідомлення ТОВ «Вайн-Шоп» правових наслідків укладеного сторонами договору № 361 від 21.05.2018 щодо недотримання вимог його форми та про відсутність технічної помилки при визначенні моменту припинення дії договору.

Статтею 637 Цивільного кодексу України передбачено, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

За положеннями ч. 2 ст. 213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Відповідно до ч.1.ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідач не скористався правом звернення до суду з окремим позовом про тлумачення судом змісту спірного правочину, або з зустрічним позовом в межах цієї справи.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з приписами ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності Приватного акціонерного товариства «Харківтурист» на нежитлову будівлю літ «А-9» загальною площею 6453,1 кв.м. по проспекту Московському, 144 у м. Харкові, підтверджено Свідоцтвом про право власності та реєстраційним посвідченням, копії яких наявні у справі.

Отже, враховуючи, що в силу ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України спірний договір оренди є нікчемним, тобто таким, що не створює обумовлених ним правових наслідків (окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю), то відповідач, ТОВ «Вайн-Шоп» знаходиться в нежитлових приміщеннях загальною площею 247,3 кв. м, розташованих на 1-му поверсі будинку № 144 по проспекту Московському у місті Харків, за відсутності достатніх правових підстав, а тому права ПрАТ Харківтурист як власника нерухомого майна підлягають захисту шляхом виселення відповідача із спірних нежитлових приміщень.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Щодо наполягання апелянта на необхідності застосування у цій справі принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), вказуючи на недобросовісність поведінки позивача, яка не узгоджується із його попередньою поведінкою, судова колегія зазначає, що підставою для застосування наведеного принципу є дотримання сторонами вимог чинного законодавства при укладенні правочину. Недотримання сторонами при укладенні договору положень ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України, є підставою для застосування приписів ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, згідно з якою у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі, що спірний договір не містить положень щодо порядку та строків його нотаріального посвідчення, не може братися до уваги, оскільки ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України є імперативною нормою законодавства, яка підлягає застосуванню незалежно від включення таких умов до договору..

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 та Великої палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 є помилковим, оскільки останні стосуються юридичного факту укладення договору, а не його нікчемності на підставі приписів закону.

Застосування до спірних правовідносин принципу contra preferentem (від лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) є безпідставним, оскільки, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідачем не доведено, що підписання спірного договору відбувалося під вирішальним впливом позивача та у відповідача не було можливості внесення змін до договору.

Крім того, договір оренди (найму) за своєю правовою природою не є ані договором приєднання, ані публічним договором, які би надавали позивачу можливість в односторонньому порядку встановлювати умови спірного договору.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 179 Господарського кодексу України, суб`єктами затвердження Типових договорів є Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади, але аж ніяк не господарські товариства, до яких віднесено позивача.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (Заява N4909/04) вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 (Заява N4241/03) Європейським Судом зазначено, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на наведене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі не обґрунтовані та не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Твердження заявника апеляційної скарги про неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі №922/1530/20.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі № 922/1530/20 покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Вайн-Шоп на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 у справі № 922/1530/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2020 (повне рішення складено 07.09.2020 у справі № 922/1530/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.12.2020

Головуючий суддя Н.М. Дучал

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук