ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Справа № 906/230/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Іванюк І.В.

третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальської (Паракуди) Ірини Вікторівни: не з`явився

третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного виконавця Житомирської області Ковальського Максима Романовича: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. по справі №906/230/20, ухвалене суддею Тимошенком О.М., повний текст рішення складено 18.09.2020 р.

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальської (Паракуди) Ірини Вікторівни та приватного виконавця Житомирської області Ковальського Максима Романовича.

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

08.10.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ Укрсоцбанк про визнання виконавчого напису №1833 від 23.05.2011 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. таким, що не підлягає до виконання.

Ухвалою від 23.04.2020 р. господарський суд Житомирської області залучив до участі у справі правонаступника Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - Акціонерне товариство "Альфа-Банк".

Рішенням господарського суду Житомирської області від 08 вересня 2020 року у справі №906/230/20 позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, який вчинений 23 травня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда Іриною Вікторівною, який зареєстрований в реєстру за номером 1833, яким запропоновано звернути стягнення на заставне майно, згідно з договором застави майна № 3681, укладеного 06.04.2007 р. між АТ "Укрсоцбанк" та фізичною особою - підприємцем Карпишиною Ларисою Петрівною. Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Акціонерне товариство "Альфа-Банк" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій поновити строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20, апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнити в повному обсязі та скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальської (Паракуди) Ірини Вікторівни та приватного виконавця Житомирської області Ковальського Максима Романовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовити повністю.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.10.2020 р., поновлено Акціонерному товариству "Альфа-Банк" строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерному товариству "Альфа-Банк" на рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20. Зупинено дію рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20 та призначено справу до розгляду.

12.11.2020 р. на адресу апеляційного господарського суду від приватного виконавця Житомирської області Ковальського Максима Романовича надійшла заява про розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Альфа-Банк" без його участі.

Позивач та треті особи не реалізували права на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Акціонерного товариства "Альфа-Банк" підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представники позивача та третіх осіб у судове засідання не прибули, процесуальним правом на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції не скористалися, причин неявки суду не повідомили. З цього процесуального питання колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відтак, колегія суддів визначилась про можливість розгляду скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20 позов задоволено у повному обсязі. Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису без направлення банком боржнику письмової вимоги щодо усунення порушень за кредитним договором без дотримання 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, є порушенням прав боржника - ОСОБА_1 щодо можливості спростування розміру заборгованості, а отже заявлена банком до стягнення кредитна заборгованість не могла вважатись безспірною на момент вчинення виконавчого напису. Отже, зазначене є самостійною підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення щодо неї інших учасників справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (правонаступник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк») наголошує на тому, що Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підтвердження безспірної заборгованості фізичної особи підприємця Карпишиної Лариси Петрівни на дату вчинення виконавчого напису, а саме 23.05.2011 року надано суду детальний розрахунок заборгованості, який надавався приватному нотаріусу на вчинення виконавчого напису. Відповідно до даного розрахунку заборгованості за Кредитним договором №280/40-197 від 06.04.2007 року становить 318 315,79 грн, що складеться з : сума заборгованості за кредитом - 188 837,03 грн; сума заборгованості за відсотками - 59 106,40 грн; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 32 597,37 грн; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків -7 177,84 грн; розмір збитків від інфляції кредитних коштів - 30597,15 грн.

Крім того, апелянт наголошує, що розрахунок заборгованості надається станом 09.03.2011 року, а сам оскаржуваний виконавчий напис вчинявся нотаріусом 23.05.2011 року, що було пов`язано з необхідністю підготувати відповідні документи для надання нотаріусу. Скаржник стверджує, що банк надав Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Паракуді Ірини Вікторівни для вчинення виконавчого напису усі необхідні документи, які закріпленні переліком Кабінету Міністрів України.

Отже, банк звертає увагу апеляційного суду на те, що зі сторони Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди Ірини Вікторівни та зі сторони Банка було додержано усі необхідні умови для вчинення виконавчого напису, а тому вимоги позивача про визнання даного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є безпідставними.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

06.04.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк та фізичною особою-підприємцем Карпишиною Л.П. укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №280/40-197.

З метою забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк та фізичною особою-підприємцем Карпишиною Л.П. укладено Договір застави майна, що був посвідчений 06.04.2007 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т.І. зареєстрованого в реєстрі за №3681. Відповідно до даного Договору застави Фізична особа-підприємець Карпишина Л.П. передала в заставу банка рухоме майно, а саме: Бетонорозмішувач-С, марки КРАЗ, модель 250, 1987 року випуску, білого кольору, № шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ; Бетонорозмішувач-С, марки MAN, модель 25.422, 1995 року випуску, червоного кольору, № шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний № НОМЕР_4 . 23 травня 2011 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна (надалі - Нотаріус) вчинила виконавчий напис № 1833 (надалі - Виконавчий напис), яким запропонувала звернути стягнення на заставне майно, згідно з договором застави майна № 3681, який укладений 06.04.2007 р. між АТ "Укрсоцбанк" та фізичною особою - підприємцем Карпишиною Ларисою Петрівною (надалі - Позивач), а саме на:

- бетонорозмішувач-С КРАЗ модель 205, державний № НОМЕР_2 , 1987 року випуску, колір - білий, шасі (кузов) № НОМЕР_1 ;

- бетонозмішувач-С марки MAN, модель 25.422, державний № НОМЕР_4 , 1995 року випуску, червоного кольору шасі (кузов) № НОМЕР_3 .

В рахунок погашення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії №280/40-197 від 06.04.2007 р., укладеного між Банком та Позивачем, в сумі 318 315 грн. 79 коп.

Строк, за який провадиться стягнення: з 01 січня 2009 року по 04 березня 2011 року.

Виконавчий напис набирає чинності з дня його вчинення та може бути пред`явлений до примусового виконання до державної виконавчої служби протягом одного року.

ОСОБА_1 подала позов до АТ Укрсоцбанк (правонаступник Акціонерне товариство "Альфа-Банк") про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 статті 589 ЦК України передбачено, що у разі не виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч.1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 20 Закону України "Про заставу" врегульовано, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

За приписами ч. 1 ст. 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Статтею 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до пп. 3.1, 3.5 пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. № 1172.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано доведеною на думку суду відсутністю направлення банком боржнику письмової вимоги щодо усунення порушень за кредитним договором без дотримання 30-денного строку.

Суд прийшов до висновку, що відсутність направленої боржнику вимоги призвело до порушення його прав, яке полягає у неможливості спростувати розмір заборгованості у разі, якщо боржник не погоджується з ним.

Натомість, колегія апеляційного суду не може погодитись з такими висновками, і , надаючи власну правову оцінку, зазначає наступне.

Щодо висновків господарського суду про порушення прав позивача слід врахувати таке.

Стаття 88 Закону України «Про нотаріат» містить певну умову вчинення виконавчих написів. Так, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо, зокрема, подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів.

Відповідно до п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, для одержання виконавчого напису на нотаріально посвідчених договорах, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису жодним чином не позбавляє боржника права оспорити розмір заборгованості, вчинити дії на захист своїх прав.

Суд, вирішуючи питання про правомірність вчинення нотаріусом виконавчого напису в розумінні статті 88 «Про нотаріат» повинен врахувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення нотаріального напису.

Апеляційний суд враховує при цьому правові позиції, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі №305/2082/14-ц.

Щодо порушення норм процесуального права апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Розуміння обґрунтованості судового рішення включає, зокрема , що у рішенні вмотивовано питання факту та права, проте обсяг умотивування може відрізнятися залежно від характеру рішення та обставин справи; 2) у рішенні містяться відповіді на головні аргументи сторін; 3) у рішенні чітко та доступно зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду, що дає змогу стороні правильно аргументувати апеляційну або касаційну скаргу; 4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом; 5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, доводів та доказів, що представлені сторонами; 6) у рішенні обґрунтовано дії суду щодо вибору аргументів та прийняття доказів сторін.

Такий підхід ґрунтується на Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), у якому звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Цей висновок у свою чергу базовано на прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України. Таким чином, з огляду на необхідність встановлення судом усіх необхідних і істотних обставин на підставі наданих сторонами доказів, оцінених судом за процесуальними правилами, від чого залежить обґрунтованість рішення взагалі, не може вважатись обґрунтованим рішення, висновки у якому зроблені не на підставі оцінки наявних доказів, а за відсутності таких доказів.

З матеріалів справи вбачається, що листом №48/01-16 від 10.03.20 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальська (Паракуда) Ірина Вікторівна повідомила про знищення документів, на підставі яких 23.05.2011 року було вчинено виконавчий напис.

Стороною відповідача ці обставини також не підтверджені належними доказами, відтак на час розгляду справи неможливо встановити, було чи ні Банком направлено письмову вимогу ОСОБА_1 , оскільки цей доказ не надано жодною із сторін. Проте, ця обставина також і не спростована нічим, крім припущення, зробленого судом.

Вбачається, що суд першої інстанції на підставі власного суб`єктивного припущення, в порушення норм процесуального законодавства дійшов висновку, що письмова вимога про усунення порушень виконання кредитного договору не була надіслана боржнику.

З цього припущення також випливає, що вчинення нотаріальної дії нотаріусом щодо виконавчого напису Київського міського нотаріального округу Ковальської (Паракуди) Ірини Вікторівни не відповідало на час здійснення законодавству, яким врегульовані питання нотаріальної діяльності в цілому та вчинення окремої нотаріальної дії зокрема.

Адже, відповідно до статті 2, 7 Закону України «Про нотаріат» правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно статті 3 цього Закону нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Стаття 5 цього Закону встановлює, що нотаріус зобов`язаний, крім іншого, здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики.

З наведеного вбачається, що за відсутності доказів порушення нотаріусом правил вчинення нотаріальних дій суд має виходити з того, що дії були вчинені відповідно до Закону та Правил.

Оскільки, господарським судом не було наведено жодного належного та допустимого правового обґрунтування, що направлення письмової вимоги Банком не було вчинено і призвело до вчинення нотаріусом нотаріального напису з порушенням приписів закону, колегія суддів вважає висновок про порушення прав позивача таким, що не ґрунтується на обставинах, встановлених судом, а є припущенням, відтак висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Щодо строку позовної давності суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 року у справі №925/671/18 та постанові Великої палати Верховного суду від 07.11.2018 року у справі №372/1036/15-ц.

Оскільки, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у вказаних спірних правовідносинах права позивача не було порушено, таким чином, відсутні підстави для дослідження підстав стосовно застосування строку позовної давності.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що в апеляційній скарзі Акціонерного товариства "Альфа-Банк" наведено достатні та переконливі доводи, на підставі яких колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

А відтак, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області необхідно скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. у справі №906/230/20 не відповідає вимогам щодо повного та достовірного встановлення обставин, які підлягали встановленню господарським судом.

За таких обставин, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. слід задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції. Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Здійснити розподіл судових витрат у відповідності до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення господарського суду Житомирської області від 08.09.2020 р. по справі №906/230/20 - задоволити, рішення господарського суду Житомирської області скасувати. Прийняти нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100, код 23494714) - 3153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити господарському суду Житомирської області

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/230/20 повернути господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "21" грудня 2020 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.