ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" грудня 2020 р. Cправа № 902/1016/20

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича,

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-хімічна компанія" (вул. Стельмаха, 6а, м. Київ, 03040)

до: Уладово-Люлинецька дослідно-селекційна станція Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (вул. Семполовського, буд. 15, с. Уладівське, Калинівський район, Вінницька область, 22422)

про стягнення 174 167,50 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № 5/7 від 01.10.2020 Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-хімічна компанія" з вимогою до Уладово-Люлинецької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України про стягнення 174 167,50 грн., із них: основний борг - 121 067,52 грн; пеня - 16 779,72 грн; штраф - 36 320,26 грн.

Правовими підставами звернення до суду позивача із вказаним позовом стало порушення Уладово-Люлинецькою дослідно-селекційною станцією Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України зобов`язань за Договором поставки № 25/УЛ2019-4 від 03.07.2019 в частині проведення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою суду від 19.10.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/1016/20 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням розгляду справи по суті на 17.11.2020.

Проте, 17.11.2020 судове засідання у даній справі не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Матвійчука В.В. на лікарняному, за закінченням якого ухвалою суду від 27.11.2020 судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 16.12.2020, про що учасників справи повідомлено в порядку визначеному ст.ст.120, 121 Господарського процесуального кодексу України.

14.12.2020 на електронну адресу суду надійшов лист відповідача № 146 від 14.12.2020, в якому останній повідомляє про неможливість забезпечення участі його представника в судовому засіданні 16.12.2020.

На визначену судом дату представники сторін не з`явилися. Про розгляд справи останні повідомлені належним чином, ухвалою суду від 27.11.2020, яка направлена сторонам рекомендованою поштовою кореспонденцією.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення учасників про дату, час та місце судового слухання, але останні не скористались правом на участь своїх представників у судовому засіданні.

Ознайомившись в судовому засіданні 16.12.2020 з листом відповідача, що надійшов на електронну адресу суду 14.12.2020 судом встановлено, що останній не містить електронного цифрового підпису, тому, в силу приписів ч. 8 ст. 42 ГПК України, ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" не є офіційним документом.

Враховуючи, що станом на дату проведення підготовчого засідання оригіналу вказаного листа в паперовій формі на адресу суду не надійшло, суд залишає його без розгляду.

При розгляді справи суд також зважає на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглядаючи дану справу, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

З урахуванням неявки представників сторін суд зважає на положення ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У судовому засіданні 16.12.2020 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аграрно-хімічна компанія» (позивач, за Договором Продавець) та Уладово-Люлинецькою дослідно-селекційною станцією Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (відповідач, за Договором Покупець) укладено Договір поставки № 25/УЛ2019-4. (надалі Договір)

Згідно з предметом Договору Продавець зобов`язувався передати у власність Покупцю у встановлений строк товар, а Покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах визначених цим Договором.

Предметом постачання по договору є мікродобрива (надалі-товар), кількість, асортимент, ціна та вартість яких передбачаються в Специфікації до цього Договору, що є невід`ємною його частиною (п.п.1.2. Договору).

Згідно п. 2.1. Договору, товар зазначений в п. 1.2. Договору, поставляється в кількості та асортименті, передбаченому у Специфікації, що є додатком та невід`ємною частиною даного Договору.

Між сторонами було погоджено, що ціна за одиницю Товару, що постачається за даним Договором, вказується в Специфікації до цього Договору. Ціна Товару та загальна його вартість встановлюються у гривні, а також Сторони визначає еквівалент ціни Товару у Євро. Зважаючи на те, що Товар є імпортованим та враховуючи непередбачувані коливання курсів валют, Сторони домовилися, що ціна за одиницю Товару та вартість Товару, вказані в цьому Договорі і Специфікації до нього, є попередніми та підлягають зміні (коригуванню) Продавцем відповідно до курсу продажу Євро до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку на день, що передує відповідному дню + 0,5 %, а саме: (1) на день виписки рахунку на оплату Товару (у порядку, закріпленому в п. 6.4.1. п. 6.4. цього Договору ) та (2) на день проведення розрахунку за отриманий Товар (у порядку закріпленому в п. 6.4.2. п. 6.4. та п. 6.5. цього Договору). Інформація про курси продажу Євро до гривні на міжбанківському валютному ринку розміщується на Інтернет-сторінці: http://minfin.com.ua/currency/mb/.) (п. п. 6.1., 6.2. Договору).

Пунктом 6.4.2. Договору Сторони погодили, що 100% вартості Товару, вказаного в накладних, з урахуванням коригування (дооцінки), що проводиться Продавцем на підставі п. 6.2. цього Договору, сплачується Покупцем не пізніше 10.10.2019.

Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами, скріплення печатками Сторін та діє до 31.12.2019, проте у будь-якому випадку до моменту повного виконання Сторонами взятих на себе обов`язків по цьому Договору. (п. 9.1. Договору)

Специфікацією № 1 від 03.07.2019 до Договору сторонами погоджено найменування товару, одиницю виміру та кількість товару, ціну за одиницю в доларах Євро, ціну за одиницю в гривнях без ПДВ та вартість товару, визначивши її в сумі 121 067,52 грн..

Як встановлено судом, позивачем відповідно до умов укладеного Договору поставлено відповідачу товар на суму 121 067,52 грн, на підтвердження чого у справі міститься накладна № 25/УЛ2019-6 від 03.07.2019.

Зазначений товар прийнято відповідачем в повному обсязі без будь-яких зауважень та без претензій про що свідчить підпис відповідача скріплений печаткою Уладово-Люлинецької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України.

Проте, як слідує з матеріалів справи та стверджується позивачем, відповідач свої договірні зобов`язання щодо оплати отриманого товару не виконав, за одержаний товар не розрахувався.

Докази протилежного у справі відсутні та відповідачем не надано.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по оплаті отриманого товару в сумі 121 067,52 грн, що і стало підставою звернення останнього з даним позовом до суду.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

З моменту укладення сторонами Договору поставки № 25/УЛ2019-4 від 03.07.2019 між ними виникли зобов`язання, які мають правову природу договору поставки.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджено факт передачі позивачем товару відповідачу та відсутність повної та своєчасної оплати зі сторони останнього за отриманий товар.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 121 067,52 грн заборгованості за отриманий товар правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 16 779,72 грн пені та 36 320,26 грн штрафу, за результатом чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Розділом 10 Договору сторона погоджено відповідальність сторін.

Зокрема, за змістом п. 10.3. Договору, в разі несвоєчасного чи не нового розрахунку за поставлений товар, Покупець сплачує Продавцю, на вимогу останнього, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен прострочки від вартості неоплаченого товару за весь період прострочки.

Пунктом п. 10.4 Договору Сторони погодили, що в разі прострочення виконання грошового зобов`язання Покупцем за цим Договором понад тридцять календарних днів, окрім пені, передбаченої п. 10.3. цього Договору Покупець на вимогу Продавця, зобов`язаний сплатити Продавцю штраф в розмірі тридцять відсотків від вартості неоплаченого Товару.

У п. 10.6. Договору закріплено, що відповідно до ст 259 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за цим Договором складає 3 (три) роки. Крім цього, Сторони, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, домовилися про те, що строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання за цим Договором збільшується до 3 (трьох) років від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача пені та штрафу є правомірними та обґрунтованим, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства України.

При цьому судом враховується, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України. А тому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Перевіркою правильності розрахунку пені за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора сум пені судом виявлено помилку в бік завищення, оскільки за розрахунком суду, за визначений в розрахунку період розмір пені становить 16 774,98 грн.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ "Аграрно-хімічна компанія" в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 16 774,98 грн.

Перевіривши правильність нарахування штрафу судом не виявлено помилок, з огляду на що вказана вимога підлягає до задоволення в повному обсязі, в сумі 36 320,26 грн.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, скористатись іншими процесуальними правами.

Всупереч наведеним вище нормам поведінка відповідача у даному спорі є пасивною, позаяк останній не подав до суду жодних доказів в спростування позовних вимог позивача.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевказане, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з мотивів наведених вище.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Уладово-Люлинецької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (вул. Семполовського, буд. 15, с. Уладівське, Калинівський район, Вінницька область, 22422, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-хімічна компанія" (вул. Стельмаха, 6а, м. Київ, 03040, ) 121 067 грн. 52 коп. - основного боргу; 16 774 грн. 98 коп. - пені; 36 320 грн. 26 коп. - штрафу та 2 612 грн. 44 коп. - витрат на сплату судового збору.

В решті позову відмовити.

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 21 грудня 2020 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Стельмаха, 6а, м. Київ, 03040)

3 - відповідачу (вул. Семполовського, буд. 15, с. Уладівське, Калинівський район, Вінницька область, 22422)