СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2020 р. Справа №905/1965/19 (905/654/20)

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Шутенко І.А.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача не з`явився;

відповідача Щербань Л.А., свідоцтво серія ЧН№000414 від 20.07.2018 року, довіреність від 25.09.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Комунального концерну «Центр комунального сервісу», м.Київ, (вх.№2771Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2020 року у справі №905/1965/19 (905/654/20),

за позовом Комунального концерну «Центр комунального сервісу», м.Київ,

до Акціонерного товариства «К.Енерго», м.Курахове, Мар`їнський район, Донецька область,

про стягнення 500000,00 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «К.Енерго» про стягнення 500000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору доручення №123-КЕ від 25.05.2018 року.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 10.09.2020 року у справі №905/1965/19 (905/654/20) (повний текст складено та підписано 14.09.2020 року, суддя Зекунов Е.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що договором доручення не передбачено, що повірений зобов`язаний вказувати в акті надання послуг перелік виконаних доручень.

Скаржник вказує, що судом першої інстанції невірно застосовано приписи ч.1 ст. 244 Цивільного кодексу України, а саме закінчення строку довіреності ніяким чином не впливає ані на дію договору, ані на виконання позивачем обов`язків, які передбачені п. 2.1 договору доручення.

Позивач зазначає, що дійсно в порушення умов договору доручення, без письмового або усного попередження з 29.10.2019 року у позивача обмежено права доступу до програмних продуктів відповідача. При цьому, обмежено права доступу до програмних продуктів відповідача лише в частині автоматичного формування звітної документації (актів, звітів), що суттєво вплинуло на час виконання таких робіт, оскільки у зв`язку із обмеженням доступу позивач вимушений був формувати такі документи власноруч. Отже висновок, що позивач взагалі не надав чи не міг надавати послуги у січні місяці 2020 року не знаходять свого підтвердження.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що 20.01.2020 року було укладено додаткову угоду №6 до договору доручення №123-КЕ від 25.05.2018 року. Укладанням зазначеної додаткової угоди, відповідач підтвердив, що немає жодних претензій до позивача стосовно виконаних робіт по січень місяць включно за договором доручення та взяв на себе зобов`язання здійснити розрахунок з позивачем за період виконання останнім взятих на себе зобов`язанням за договором доручення №123-КЕ від 25.05.2018 року.

Наполягає позивач на тому, що предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за договором доручення на підставі акта №3 від 07.02.2020 року, а не ведення сторонами і складання фінансової звітності, відповідне її відображення в обліку підприємства, тому Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не підлягає застосуванню.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за вищевказаною скаргою; встановлено відповідачу строк на протязі якого він має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№10864 від 09.11.2020 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 16.11.2020 року, заслухавши пояснення представників сторін, оголошено перерву до 09.12.2020 року.

У судове засідання 09.12.2020 року представник позивача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 09.12.2020 року представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 25.05.2018 року між Акціонерним товариством «Київенерго» (довіритель) та Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» (повірений) укладено договір доручення №123-КЕ (в редакції додаткової угоди №3 від 01.07.2019 року).

Згідно відомостей, які наявні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач змінив повне та скорочене найменування. За кодом ЄДРОПОУ 00131305 значиться Акціонерне товариство «К.Енерго».

Пунктом 2.1 договору передбачено, що довіритель доручає, а повірений приймає на себе зобов`язання вчинити від імені та на користь довірителя (з урахуванням вимог регламентів та/або додаткових угод до цього договору, які є його невід`ємними частинами) наступні дії:

2.1.1. Прийом споживачів;

2.1.2. Обробка звернень споживачів та надання відповідей;

2.1.3. Проведення звіряння взаєморозрахунків споживачами за відпущену теплову енергію/комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з подальшим підписанням документів від імені довірителя;

2.1.4. Врегулювання взаємовідносин зі споживачами, які мають дебіторську заборгованість;

2.1.5. Врегулювання взаємовідносин із споживачами, які одночасно мають дебіторську та кредиторську заборгованість за визначеним довірителем алгоритмом;

2.1.6. Прийняття від споживачів заяв, які мають переплату (кредиторську заборгованість);

2.1.7. Проведення досудової роботи з боржниками довірителя яка супроводжується підготовкою та направленням боржникам претензій, інформаційних повідомлень, контактом із боржниками за допомогою засобів телефонного зв`язку, мережі Інтернет (за допомогою веб-сайту, електронних розсипок тощо), особистим контактом (у разі потреби);

2.1.8. Укладення із боржниками від імені довірителя договорів реструктуризації (розстрочки) заборгованості, договорів поруки, договорів переведення боргу, та здійснення контролю за їх виконанням відповідно до розроблених довірителем та наданих повіреному критеріїв та опису взаємодії сторін при прийнятті рішення, викладених в регламентах та/або додатках до цього договору, які є його невід`ємними частинами;

2.1.9. Здійснення всіх типів коригувань в базах даних білінгових систем відповідно до розроблених довірителем та наданих повіреному критеріїв та опису взаємодії сторін при прийнятті рішення щодо проведення коригувань та під час їх проведення, викладених в регламентах та/або додатках до цього договору, які є його невід`ємними частинами;

2.1.10. Внесення інформації в бази даних програмних продуктів по всім типам договорів споживачів;

2.1.11. Виконання комплексу доручень з обробки інформації про споживачів для проведення обліку особових рахунків, договорів, коригувань, оплат, заборгованості споживачів і т.і. відповідно до розроблених довірителем та наданих повіреному критеріїв та опису взаємодії сторін при прийнятті рішення, викладених в регламентах та/або додатках до цього договору, які є його невід`ємними частинами;

2.1.12. Підготовка проектів відповідей на запити довірителя згідно із законодавством з питань, які потребують опрацювання у відповідних структурних підрозділах довірителя;

2.1.13. Формування звітів та розрахункових і звітних документів для бухгалтерського та податкового обліку, визначених в регламентах та/або додатках до цього договору, які є його невід`ємними частинами;

2.1.14. Вносити в базу даних білінгових систем інформацію щодо прийнятих платежів споживачів на рахунки довірителя;

2.1.15. Виконувати підготування реєстрів здійснення перерахунків, прийнятих платежів, що надійшли на рахунки довірителя за відпущені споживачам теплову енергію, комунальні послуги централізованого опалення/гарячого водопостачання в розрізі адміністративних районів.

Відповідно до п. 4.3. договору доручення винагорода повіреного за представництво інтересів довірителя на умовах цього договору за кожен календарний місяць виконання доручень довірителя, 500000,00 (п`ятсот тисяч гривень) грн., враховуючи ПДВ.

За результатами виконання доручень довірителя, повірений до 8 (восьмого) числа місяця, наступного за місцем, в якому виконувались доручення, оформляє та передає на підписання довірителю акти (п.4.5 договору).

Дорученням визначено, що протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання актів, довіритель, у разі відсутності заперечень, підписує акти, після чого один примірник акту повертає повіреному або у цей же строк направляє повіреному письмову вмотивовану відмову від їх підписання. Після усунення зауважень повірений повторно надає акти на підписання довірителю (п.4.6 договору).

У випадку не підписання довірителем актів у встановлений цим пунктом строк та не направлення у вищевказаний строк мотивованої відмови, акти вважаються погодженими довірителем без зауважень, що є підставою для виплати повіреному винагороди (п.4.7 договору).

Оплата винагороди та відшкодування витрат повіреного здійснюється шляхом щомісячного перерахування довірителем грошових коштів в безготівковій формі на рахунок повіреного у 10-денний строк з дати підписання сторонами актів (п.4.8 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2019 року (п.9.1 договору). У разі, якщо за 30 днів до моменту припинення дії даного договору жодна із сторін не повідомить про його розірвання, договір вважається пролонгованим щоразу на кожний наступний рік (п.9.2 договору).

При цьому, закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.9.3 договору).

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Додатковою угодою №6 від 20.01.2020 року до договору доручення від 25.08.2018 року №123-КЕ сторони дійшли згоди припинити дію договору доручення від 25.08.2018 року №123-КЕ в частині виконання доручення з 01.02.2020 року. В частині проведення розрахунків договір доручення від 25.05.2018 року №123-КЕ продовжує діяти до повного їх виконання.

20.02.2020 року відповідач направив на адресу позивача лист з актом надання послуг №3 від 07.02.2020 року.

Позивач зазначає, що акт отримано відповідачем 26.02.2020 року, тобто з урахуванням пп. 4.6. договору доручення, останнім днем підписання та направлення такого акту повіреному або надання вмотивованої письмової відмови від його підписання припадало на 03.03.2020 року.

Оскільки, відповідачем не було відреаговано на лист позивача від 20.02.2020 року, тому позивачем 20.03.2020 року було направлено на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості за актом надання послуг від 07.02.2020 року №3.

Однак, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що вчинений позивачем та відповідачем правочин за своєю правовою природою є договором надання послуг.

За приписами ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Правовий аналіз наведених положень Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондується обов`язок замовника з її оплати.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 610 зазначеного Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Заявлена позивачем сума до стягнення у розмірі 500000,00 грн. становить заборгованість відповідача за договором доручення №123-КЕ від 25.05.2018 року, а саме за актом наданих послуг №3 від 07.02.2020 року.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення зазначив, що із зазначеного акту неможливо встановити, які ж саме доручення виконував позивач, як повірений. Такий акт не містить жодного виду послуг, передбачених п. 2.1. договору доручення, тобто відповідний акт не підтверджує надання послуг. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що спірний акт надання послуг не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством до первинних документів, а саме Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а отже не може підтверджувати здійснення господарської операції між сторонами чи наявність зобов`язання за договором.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №927/986/17 від 18.03.2020 року було висловлено позицію щодо недостатності самого факту наявності первинних документів для підтвердження факту надання послуг. Отримання послуг повинно бути підтверджене належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які б свідчили про реальну зміну майнового стану суб`єкта господарювання (використання результату отриманої послуги у господарській діяльності).

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Тобто предметом доказування у справах про стягнення грошових коштів за надані послуги є насамперед факт отримання таких послуг та подальше використання результату, а не лише наявність первинних документів.

У акті наданих послуг №3 від 07.02.2020 року зазначено «представництво інтересів Довірителя» тобто, відповідно до п. 3.2.4. договору доручення довіритель має видати повіреному довіреність на вчинення дій, визначених у п. 2.1. цього договору.

Дана норма договору доручення кореспондується із приписами норм Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 244 якого встановлено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Слід відзначити, що договором-дорученням передбачено надання відповідачем позивачу довіреності (3.2.4 договору), а отже посилання позивача на те, що він може здійснювати представництво і без неї спростовуються умовами укладеного між сторонами договору.

Відповідач, як довіритель за договором доручення, на виконання п. 3.2.4. договору доручення, 01.07.2019 року видав повіреному довіреність, строк дії якої скінчився 31.12.2019 року, тобто в січні місяці 2020 року позивач, як повірений за договором доручення, не міг вчиняти жодних дій від імені та в інтересах відповідача, як довірителя за договором доручення.

Крім того відповідно до п. 3.2.3. договору доручення довіритель має надати повіреному наявну інформацію, необхідну для здійснення дій, зазначених у п. 2.1. цього договору, в тому числі інформацію про споживачів, які мають заборгованість/переплату за послуги довірителя та з якими повірений проводить роботу на підставі цього договору. Надання інформації здійснюється, в тому числі, шляхом надання довірителем повіреному відповідних баз даних/програмних продуктів довірителя.

Проте, довіритель обмежив права доступу повіреному до своїх баз даних/програмних продуктів щодо інформації про споживачів, які мають заборгованість/переплату за послуги довірителя. Тобто, у січні 2020 повірений не міг надати послугу, що передбачена п. 2.1. договору доручення, оскільки у повіреного не було доступу до відповідних баз даних/програмних продуктів Довірителя.

Своїм листом №02/78 від 08.01.2020 року позивач повідомив відповідача про всі вищевказані обставини: про відсутність доступу до бази даних/програмних продуктів, про закінчення строку дії довіреності 31.12.2019 року, про відсутність у повіреного необхідних умов та повноважень для належного виконання умов договору доручення.

У відповідь на зазначений лист відповідач направив позивачу відповідь, де, було зазначено, чому відповідач обмежив права доступу повіреному до своїх баз даних/програмних продуктів щодо інформації про споживачів, які мають заборгованість/переплату за послуги довірителя, а саме відповідачем було зафіксовано непоодинокі порушення позивачем умов розділу 8 договору доручення, які виражаються у розголошенні конфіденційної інформації, яка розміщена у відповідних програмних продуктах АТ «К.Енерго», третім особам. Цим же листом відповідач повідомив позивача про те, що не вважає за необхідне продовжувати дію договору доручення, а тому припинив надавити доручення позивачу як повіреному і повідомив позивача про відмову довірителя від договору доручення №123-КЕ від 25.05.2018 року та його припинення на підставі п. 1. ч. 1 ст. 1008 Цивільного кодексу України.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідач не міг отримати послуги, оскільки у позивача був відсутній доступ до баз даних/програмних продуктів відповідача щодо інформації про споживачів, які мають борг/переплату перед відповідачем, тобто позивач був позбавлений можливості надавати послуги, передбачені п. 2.1. договору доручення.

Як вже було зазначено, строк дії довіреності позивача на вчинення дій, передбачених п. 2.1. договору, закінчився 31.12.2019 року, тобто у січні 2020 року позивач не був уповноважений діяти від імені та в інтересах відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження виконання умов договору - представництва інтересів довірителя згідно договору-доручення №123-КЕ від 25.05.2018 року за січень 2020 року. Складання і направлення акту №3 від 07.02.2020 року не свідчить беззаперечно про реальну зміну майнового стану суб`єкта господарювання відповідача (використання результату отриманої послуги у господарській діяльності).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наразі апелянтом, всупереч приписів ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено та необґрунтовано наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2020 року у справі №905/1965/19 (905/654/20) без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального концерну «Центр комунального сервісу» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2020 року у справі №905/1965/19 (905/654/20) залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя І.А. Шутенко