РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.11.2020Справа № 910/6180/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариство "Банк "Фінанси та Кредит" вул.Січових Стрільців,60, м. Київ, 04050

до Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" вул.Саксаганського,139, м.Київ , 01032

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 17)

про стягнення 207 213 652,96 грн.

та зустрічною позовною заявою Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" вул.Саксаганського,139, м. Київ , 01032

до Публічного акціонерного товариство "Банк "Фінанси та Кредит" вул. Січових Стрільців,60, м. Київ, 04050

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 17)

про визнання недійсним договору в частині

Представники сторін

від позивача: Баженов А.В. - довіреність № 715 від 01.10.2020 року;

від відповідача: Семенов О.В. - довіреність б/н від 19.06.2020 року;

від третьої особи: Кузьмік Д.В. - довіреність № 27-18426/18 від 25.10.2019 року.

вільний слухач: Дорошенко О.Б.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Київмедпрепарат" про стягнення 206 644 826,36 грн., а саме 126 471 142,02 грн. простроченої заборгованості по основному боргу, 4 013 071,55 грн. простроченої заборгованості по відсотках, 52 430 000,00 грн. простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 23 730 612,79 грн. пені за прострочення заборгованості по основному боргу, відсотках та комісії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 від 16.12.2008 року в частині своєчасного та повного повернення кредитних коштів та сплати інших передбачених умовами договору платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нарахована пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2020 року, за результатами розгляду заяви позивача № 083-3-1385/20 від 20.05.2020 року про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6180/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.06.2020 року.

Окрім цього вказаною ухвалою за клопотанням позивача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 17).

У підготовче засідання 24.06.2020 року з`явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 24.06.2020 року від відповідача 22.06.2020 року надійшов відзив № 06/3489 від 15.06.2020 року, в якому останній заперечує проти позовних вимог та зазначає, що заборгованість АТ "Київмедпрепарат" на даний час за спірним договором не відповідає заявленій позивачем до стягнення сумі, а самі положення Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 від 16.12.2008 року, зокрема, в частині сплати комісії за користування кредитом суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, ст. 1054, 1056-1 ЦК України.

Окрім цього до відзиву додано клопотання відповідача № 06/3478 від 15.06.2020 року про призначення у справі судово - економічної експертизи, в якому останній не погоджуючись із сумами вимог позивача по тілу кредиту та комісії , а також розрахунком позивача заборгованості за відсотками просить суд призначити у справі судово- бухгалтерську експертизу, проведення якої доручити Київському науково - дослідному інституту судових експертиз, та провадження у справі зупинити. Відзив судом долучений до матеріалів справи.

Від відповідача через канцелярію суду 24.06.2020 року надійшло клопотання б/н від 24.06.2020 року про приєднання доказів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

В свою чергу 22.06.2020 року через канцелярію суду надійшла зустрічна позовна заява № 06/3476 від 15.06.2020 року відповідача за первісним позовом - Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" до Публічного акціонерного товариство "Банк "Фінанси та Кредит", за участю третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним п. 2.6 Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 від 16.12.2008 року, з наступними змінами і доповненнями, з моменту ухвалення рішення суду.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) посилається на той факт, що положення кредитного договору, які передбачають обов`язок боржника сплачувати комісію за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України, принципам справедливості, добросовісності та розумності і є несправедливими, що є підставою для визнання п. 2.6 Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 від 16.12.2008 року недійсним згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України в судовому порядку.

Окрім цього в зустрічній позовній заяві позивачем за зустрічним позовом згідно ст. 90 ГПК України викладено запитання іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2020 року прийнято для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/6180/20 зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" до Публічного акціонерного товариство "Банк "Фінанси та Кредит", за участю третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору в частині, об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/3128/20 та відкладено підготовче засідання на 23.07.2020 року.

Через канцелярію суду 21.07.2020 року до початку судового засідання 23.07.2020 року надійшла заява позивача за первісним позовом б/н від 20.07.2020 року про збільшення заявлених позовних вимог разом з відзивом на зустрічний позов та доказами направлення їх на адресу відповідача.

Так, в поданій заяві про збільшення позовних вимог згідно розрахунку станом на 15.05.2020 року позивач просить суд стягнути з відповідача 211 809 582,19 грн., а саме 126 471 142,02 грн. простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 10 913 774,54 грн. простроченої заборгованості по відсоткам, 52 430 000,00 грн. простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 21 994 665,63 грн. пені за прострочення заборгованості за основним боргом кредиту.

В поданому відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач за зустрічним позовом (позивач за первісним позовом) заперечив проти задоволення зустрічного позову, оскільки факт надання кредиту Акціонерному товариству "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" належним чином підтверджений матеріалами справи, а погодження сторонами у п. 2.6 Кредитного договору та додаткових угод до нього про сплату комісійної винагороди за управління кредитною лінією відповідає принципу свободи договору та вимогам чинного законодавства. Разом з цим, відповідач за зустрічним позовом послався на сплив трирічного строку позовної давності за зустрічними позовними вимогами АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" посилаючись на те, що позивач дізнався про зміст умов оспорюваного п. 2.6 Кредитного договору в момент його укладення та укладення додаткових угод до Кредитного договору, зокрема, від 30.01.2015 року, та в подальшому неодноразово оплачував комісійну винагороду.

Від відповідача за первісним позовом 23.07.2020 року надійшло клопотання про продовження строку підготовчого засідання та відкладення розгляду справи, яке судом долучено до матеріалів справи.

В судове засідання 23.07.2020 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився.

Про дату, час і місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб б/н від 24.06.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/6180/20 на 30 днів за клопотанням відповідача за первісним позовом та відкладено підготовче засідання у справі на 03.09.2020 року.

Так, до початку підготовчого засіданні 03.09.2020 року від позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов № 06/4098 від 28.07.2020 року разом з доказами направлення на адресу відповідача за зустрічним позовом, в якій АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" не погоджується з доводами банку та наголошує, що додатковими договорами до Кредитного договору фактично було встановлено додаткову плату, наслідком чого є подвійна оплата за користування кредитом. На думку позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом), нарахування/виплата комісійної винагороди не може бути передбачена ні за що інше як надання послуг банком та не може нараховуватись за належне виконання своїх обов`язків клієнтом за користування кредитом, оскільки комісія не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами. При цьому позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) наголошує, що свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, що не дотримано банком, позаяк у зв`язку з постійною зміною комісії банку та періоду її нарахування не зрозуміло відсутність такої комісії в деяких періодах. Також АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/14053/16 від 13.09.2016 року внесено зміни до Кредитного договору № 1276м-08 від 16.12.2008 року, якими продовжено строк повернення кредитних коштів та нарахованих процентів по 01.10.2019 року, тому перебіг позовної давності слід починати з цієї дати, а абзац 4 та 5 пункту 2.6 Кредитного договору щодо порядку та строків виплати комісійної винагороди взагалі вилучено. Відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву судом долучено до матеріалів справи.

Від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) 20.08.2020 року надійшли додаткові пояснення № 083-3-2355/20 від 18.08.2020 року до позовної заяви та зустрічної позовної заяви разом з доказами направлення на адреси сторін, в яких банк надає відповіді на питання АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" згідно ст. 90 ГПК України, а також заперечує проти задоволення клопотання відповідача за первісним позовом про призначення у справі судово - економічної експертизи, посилаючись на відсутність складності у розрахунках, які потребують спеціальних знань у галузі економіки, без яких суд не може встановити відповідні обставини. Додаткові пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Через канцелярію суду до початку судового засідання 03.09.2020 року від позивача за первісним позовом 20.08.2020 року надійшла заява № 083-3-2356/20 від 18.08.2020 року про зменшення заявлених позовних вимог, в якій позивач з урахуванням розрахунку станом на 12.03.2020 року просить суд стягнути з відповідача 209 071 404,44 грн. бору, а саме 126 471 142,02 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 7 797 608,53 грн. простроченої заборгованості по відсоткам, 52 430 000,00 грн. простроченої заборгованості по сплаті щомісячної комісії за управління кредитом, 14 948 019,91 грн. пені за прострочення заборгованості по сплаті основного боргу кредиту, 331 441,28 грн. пені за прострочення сплати відсотків, 6 196 685,71 грн. пені за прострочення сплати комісії за обслуговування кредиту. Заява про зменшення розміру позовних вимог разом з доказами направлення на адреси сторін судом долучена до матеріалів.

Також до початку судового засідання 03.09.2020 року від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) 31.08.2020 року надійшло клопотання б/н від 31.08.2020 року про призначення у справі судово-економічної експертизи, в якому АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" у зв`язку з непогодженням з наданими позивачем розрахунками позовних вимог просить суд призначити у справі судово - бухгалтерську експертизу, проведення якої доручити Київському науково - дослідному інституту судових експертиз, поклавши витрати на відповідача за первісним позовом, та провадження у справі зупинити. Клопотання разом з доказами направлення на адресу сторін судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу 03.09.2020 року від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) надійшли заперечення № 083-2506/20 від 01.09.2020 року на клопотання АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" про призначення у справі судово-економічної експертизи, в яких ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначив, що розрахунки заборгованості здійснені з урахуванням встановлення на території України карантину для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 та внесеними відповідними змінами до Господарського та Цивільного кодексів України щодо звільнення від сплати неустойки у разі прострочення грошового зобов`язання в період дії карантину. Клопотання разом з доказами надсилання на адреси сторін долучено судом до матеріалів справи.

В судові засідання 03.09.2020 року та 16.09.2020 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився.

Про дату, час і місце розгляду справи 03.09.2020 року третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 407.

З метою встановлення повідомлення третьої про розгляд справи 16.09.2020 року судом здійснено запит з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 130, згідно якого вказане поштове відправлення станом на 16.09.2020 року знаходиться у точці видачі/доставки.

За результатами розгляду в судовому засіданні 03.09.2020 року, відповідна заява Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про зменшення розміру позовних вимог № 083-302356/20 від 18.08.2020 року протокольною ухвалою від 03.09.2020 року прийнята судом до розгляду, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову в розмірі 209 071 404,44 грн., з урахуванням якої здійснюється подальший розгляд спору.

У зв`язку з прийняттям судом заяви позивача за первісним позовом про зменшення розміру позовних вимог, попередньо подана останнім заява б/н від 20.07.2020 року про збільшення заявлених позовних вимог протокольною ухвалою від 03.09.2020 року залишена судом без розгляду за клопотанням представника АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

У судових засідання 03.09.2020 року та 16.09.2020 року протокольно було оголошені перерви на 16.09.2020 та 07.10.2020 року відповідно.

У підготовче засідання 07.10.2020 року з`явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи.

Судом доведено до відома сторін, що через канцелярію суду 30.09.2020 року від відповідача за первісним позовом надійшло клопотання б/н від 30.09.2020 року про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме розрахунку загальної заборгованості разом з доказами направлення на адреси сторін. Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 07.10.2020 року від позивача 30.09.2020 року надійшла заява про уточнення заявлених позовних вимог № 083-2824/20 від 30.09.2020 року, в якій позивач за первісним позовом зменшує розмір заявлених позовних вимог та просить вважати заявленими вимогами до Акціонерного товариства "Київмедпрепарат" згідно розрахунку загальної заборгованості станом на 12.03.2020 року, що додається позивачем до заяви вимоги на суму 207 213 652, 96 грн., з яких 126 471 142,02 грн. - прострочена заборгованість по основному боргу кредиту; 7 913 022, 08 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 52 430 000,00 грн. - прострочена заборгованість по сплаті щомісячної комісії за управління кредитом; 14 061 879,34 грн. - пеня за прострочення заборгованості по сплаті основного боргу кредиту; 508 103,10 грн. - пеня за прострочення заборгованості по сплаті відсотків; 5 829 506,42 грн. - пеня за прострочення сплати заборгованості комісії за обслуговування кредиту. Заява разом з доказами надсилання на адреси сторін судом долучена до матеріалів справи.

За результатами розгляду в судовому засіданні ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року вказана заява Публічного акціонерного товариство "Банк "Фінанси та Кредит" № 083-2824/20 від 30.09.2020 року про уточнення позовних вимог судом розцінена як заява про зменшення розміру попередньо заявлених позовних вимог в частині стягнення пені за прострочення заборгованості по сплаті основного боргу кредиту та за прострочення сплати заборгованості комісії за обслуговування кредиту, а також збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення простроченої заборгованості по відсоткам та пені за прострочення сплати заборгованості по сплаті відсотків, прийнята судом до розгляду, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову, з урахуванням якої здійснюється розгляд спору.

Окрім цього вказаною ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/6180/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 11.11.2020 року.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 11.11.2020 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 26.11.2020 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 26.11.2020 року через канцелярію суду від позивача за первісним позовом надійшли клопотання про доповнення позиції з приводу призначення у справі судово-економічної експертизи, в якому банк заперечує проти призначення судово-бухгалтерської експертизи, та клопотання доповнення до правової позиції з приводу стягнення відсотків, в якому зазначає про необхідність нарахування процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Щодо поданого відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) клопотання про призначення судово - бухгалтерської експертизи суд зазначає про закріплення частинами 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завдання господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, в яких встановити відповідні обставини неможливо.

При цьому за змістом пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" - судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно ч.2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому за приписами ч. 1 вказаної статті належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

З урахуванням наведених приписів законодавства та враховуючи надані сторонами докази і розрахунки суд зазначає, що обчислення заборгованості, відсотків, комісії та нарахованої позивачем за первісним позовом пені на підставі Кредитного договору не потребує спеціальних знань, оскільки їх розмір визначається шляхом математичних розрахунків з урахуванням норм законодавства та умов Кредитного договору, а також враховуючи відсутність розбіжностей розрахунків нарахування банком та позичальником заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом строком до 01.10.2019 року, в судовому засіданні 26.11.2020 року протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом про призначення судово- економічної експертизи у справі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, заперечень та правових позицій, а також заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи та станом на 26.11.2020 року до суду не надходило.

Будь - яких письмових пояснень на підтвердження своєї правової позиції, а також заяв та клопотань процесуального характеру від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду не надходило.

В судове засідання 11.11.2020 року з`явились уповноважені представники позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) та відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним).

Представник третьої особи в судове засідання 11.11.2020 року не з`явився.

Про дату, час і місце судового розгляду третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб б/н від 07.10.2020 року.

В судове засідання 26.11.2020 року з`явились уповноважені представники позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) та третьої особи.

В судових засіданнях 11.11.2020 року та 26.11.2020 року представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити, а також заперечив проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом та задоволення клопотання відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) про призначення судово - економічної експертизи.

В судових засіданнях 11.11.2020 року та 26.11.2020 року представник відповідача за первісним позовом проти позовних вимог за первісним позовом заперечив з підстав, викладених у відзиві на первісну позовну заяву, а також підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом та клопотання про призначення експертизи.

Представник третьої особи в судовому засіданні 26.11.2020 року надав пояснення щодо предмета спору за первісним та зустрічним позовами, просив суд задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 26.11.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено сторонами, 16 грудня 2008 між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (позивач за первісним позовом; відповідач за зустрічним позовом; банк за договором) та Акціонернім товариством "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" (відповідач за первісним позовом; позивач за зустрічним позовом; позичальник за договором) було укладено Договір про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 (далі - Кредитний договір), відповідно умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності і цільового використання (далі -кредитні кошти).

Розділами 2 - 8 Кредитного договору сторони узгодили порядок видачі та повернення кредитних коштів, нарахування та сплату процентів, цільове призначення кредитних коштів, умови забезпечення кредиту та фінансовий стан позичальника, дострокове повернення кредитних коштів, відповідальність позичальника, заключні положення тощо.

Згідно п. 8.6 Кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Вказаний Договір підписаний представниками банку та позичальника та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм § 1 і 2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до п. 2.1.1 п.2.1 Договору під кредитною лінією в даному договорі розуміється ліміт кредитування, в межах якого здійснюється надання позичальнику в межах встановленого строку окремих траншів в межах встановленого ліміту кредитування.

Ліміт кредитування за даним договором встановлюється та обраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видані (п. 2.1.2 п.2.1 Кредитного договору).

Умовами п.1.1.1 Кредитного договору встановлено, що надання кредитних засобів буде здійснюватися окремими частинами (траншами) на умовах, визначених цим договором в межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 130 000 000,00 грн. та з урахуванням його зменшення згідно з Графіком погашення кредитної лінії, зазначеного в п. 2.5. цього договору та сплатою за користування кредитними коштами процентів в розмірі, зазначеному в п.3.1, цього Договору.

Згідно п.1.1.2 Кредитного договору кожна наступна видача траншу здійснюється в межах вільного залишку заборгованості, встановленого в п. 1.1. даного договору з урахуванням раніше виданих траншів та вимог, згідно графіку погашення кредитної лінії, наведеного в п.2.5 даного Договору.

За умовами п. 4.1 Кредитного договору позичальник зобов`язується використовувати кредитні кошти, отримані за даним договором, на поповнення оборотних коштів та придбання цінних паперів.

Для обліку коштів, що видаються в рахунок кредитної лінії Кредитних коштів банк відкриває позичальнику позичкові рахунки: а національній валюті України - гривні № НОМЕР_1 , МФО 300131; в доларах США - № НОМЕР_2 , МФО 300131.

Судом встановлено за матеріалами справи, підтверджено позивачем за первісним позовом в позовній заяві та відповідачем за первісним позовом не заперечувалось, що на виконання умов Кредитного договору позивачем за первісним позовом належним чином та в повному обсязі виконано взяті на себе договірні зобов`язання шляхом надання відповідачу в період з 16.07.2009 року по 30.07.2009 року кредиту на загальну суму 127 021 142,02 грн. межах встановленого ліміту, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по поточному рахунку клієнта № НОМЕР_1 .

Факт отримання та розмір наданих позивачем за первісним позовом кредитних коштів відповідачем за первісним позовом не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного надання банківських послуг, а також доказів пред`явлення відповідачем за зустрічним позовом претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання кредитних послуг відсутні. Докази наявності будь-яких заперечень щодо повного та належного виконання позивачем за первісним позовом положень Кредитного договору з боку відповідача за первісним позовом відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, відповідно до п. 2.5 Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути всі отримані кредитні кошти банку в валютах заборгованості за кожним траншем згідно графіку погашення кредитної лінії (додаток № 1 до Кредитного договору) з остаточним строком погашення до 15 грудня 2010 року шляхом перерахування грошових коштів на відповідні рахунки. Погашення заборгованості по кожному траншу здійснюється в тій самій валюті, в якій були надані кредитні кошти.

У подальшому між вказаними сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до Кредитного договору щодо зміни розміру кредитної лінії, максимального ліміту заборгованості, розміру процентів, комісійної винагороди, строку повернення кредитних коштів та інших умов договору, а саме: 13 травня 2015 укладено додаткову угоду до Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08, якою строк повернення коштів по кредиту встановлено до 14 червня 2016 року.

При цьому, як встановлено судом та підтверджено сторонами, позичальником було здійснено повернення кредитних коштів за період 29.05.2015 року - 24.03.2016 року на загальну суму 550 000,00 грн., що підтверджується відповідною випискою банку, у зв`язку з чим станом на станом на 30 серпня 2016 року заборгованість по тілу кредиту за Договором про мультивалютну кредитну лінію від 16 грудня 2008 року № 1276м-08 становила 126 471 142,02 грн.

Також пунктом 2.6 Кредитного договору сторони погодили, що позичальник сплачує банку комісійні винагороди:

а) за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій в розмірі 0,00 (нуль грн.), одноразово протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту укладення цього договору. Комісійна винагорода перераховується позичальником на рахунок банку без ПДВ.

б) за управління та обслуговування кредиту - в розмірі 0,00 (нуль грн.) / 0,00% (нуль відсотків) від суми кредиту, встановленої в п.1.1, цього Договору, щомісячно, за цілий календарний місяць строку дії цього Договору.

Сплата комісійної винагороди здійснюється позичальником не пізніше 07 числа кожного місяця. У вказаний період здійснюється комісія, нарахована за попередній місяць, а за місяць, в якому припиняється дія даного договору, оплата здійснюється не пізніше дати припинення договору. Комісійна винагорода перераховується позичальником на рахунок банку без ПДВ.

В подальшому Додатковими угодами сторонами вносились зміни до Кредитного договору в частині розміру та строків оплати комісії.

Так, згідно Додаткової угоди від 11.03.2011 року, від 31.05.2011 року позичальник сплачує комісію в сумі 7 030 000,00 грн. за управління та обслуговування кредиту; Додаткової угоди від 04.08.2011 року, від 30.08.2011 року, 29.09.2011 року, від 01.11.2011 року, від 01.12.2011 року - 7 650 000,00 грн. за управління та обслуговування кредиту; згідно Додаткової угоди від 03.06.2012 року, від 31.07.2012 року, від 28.08.2012 року, 28.09.2012 року - 6 900 000,00 грн. за управління та обслуговування кредиту; Додаткової угоди від 02.10.2012 року, від 01.11.2012 року, від 30.11.2012 року, від 28.12.2012 року, від 29.03.2013 року, від 30.04.2013 року, від 14.06.2013 року, від 01.08.2013 року, від 31.10.2013 року, від 31.01.2014 року - 21 615 000,00 грн. за управління та обслуговування кредиту; Додаткової угоди від 28.02.2014 року - 26 030 000,00 грн. за управління та обслуговування кредиту, в тому числі комісійну винагороду в сумі 4 415 000,00 грн.; Додаткової угоди від 30.04.2014 року - 26 030 000,00 грн. за управління кредитною лінією за період по 31.03.2014 року, починаючи з 01.04.2014 року - щомісячно в розмірі 900 000,00 грн.; Додаткової угоди від 30.05.2014 року, від 01.07.2014 року, від 31.07.2014 року, від 29.08.2014 року - 26 030 000,00 грн. за управління кредитною лінією за період по 31.03.2014 року, починаючи з 01.04.2014 року - щомісячно в розмірі 900 000,00 грн., починаючи з 01.05.2014 року - щомісячно в сумі 1 500 000,00 грн., строком до 31.03.2015 року; Додаткової угоди від 30.09.2014 року, від 28.11.2014 року, від 30.12.2014 року, від 30.01.2015 року, від 23.02.2015 року - 26 030 000,00 грн. за управління кредитною лінією за період по 31.03.2014 року, починаючи з 01.04.2014 року по 30.04.2014 року - щомісячно в розмірі 900 000,00 грн., починаючи з 01.05.2014 року по 31.08.2014 року - щомісячно в сумі 1 500 000,00 грн., починаючи з 01.09.2014 року - щомісячно в сумі 2 900 000,00 грн.; Додаткової угоди від 27.02.2015 року - 26 030 000,00 грн. за управління кредитною лінією за період по 31.03.2014 року, починаючи з 01.04.2014 року по 30.04.2014 року - щомісячно в розмірі 900 000,00 грн., починаючи з 01.05.2014 року по 31.08.2014 року - щомісячно в сумі 1 500 000,00 грн., починаючи з 01.09.2014 року по 31.01.2015 року - щомісячно в сумі 2 900 000,00 грн., починаючи з 01.02.2015 року - щомісячно 0,00 грн., згідно графіку погашення до 31.03.2015 року.

Додатковою угодою від 02.04.2015 року сторонами встановлено комісійну винагороду за управління кредитною лінією з 01.03.2015 року по 31.03.2015 року в сумі 5000 000,00 грн. строком оплати до 31.03.2015 року включно.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Зокрема, згідно додаткової годи від 30.12.2011 року до Кредитного договору сторони домовились, що в разі порушення позичальником встановленого п.2.5 кредитного договору графіку погашення кредитної лінії, банк нараховує, а позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами безпосередньо за кожним траншем по кредиту в національній валюті України - гривні - 16,75 %річних від суми невиконаного своєчасно зобов`язання по кредиту згідно вказаного графіку за період з моменту непогашення суми кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення такої позичкової заборгованості (п. б) та п. в) п.3.1 Кредитного договору).

Відповідно до статті 652 ЦК України зміна договору в зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13 вересня 2016 року у справі № 910/14053/16 за позовом Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" до Публічного акціонерного товариство "Банк "Фінанси та Кредит" про внесення змін до договору, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 5 грудня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 28 березня 2017 року і на час розгляду даної справи набрало законної сили, вимоги позичальника задоволено частково.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що розмір заборгованості позичальника станом на 30 серпня 2016 року по тілу кредиту за договором про мультивалютну кредитну лінію від 16 грудня 2008 року № 1276м-08 становив 126 471 142,02 грн.

Водночас вищевказаним рішенням Господарського суду міста Києва від 13 вересня 2016 року в справі № 910/14053/16 внесено зміни до Кредитного договору від 16 грудня 2008 року № 1276м-08 з подальшими змінами та доповненнями, укладеного між банком та публічним акціонерним товариством "Київмедпрепарат" (правонаступником якого є АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ") у частині встановлення та продовження строків (термінів) повернення кредитних коштів та сплати нарахованих за ними процентів на 36 місяців, починаючи з 1 жовтня 2016 року по 1 жовтня 2019 року, з установленням порядку повернення (погашення) заборгованості по всіх видах платежів шляхом викладення положень договору в наступних редакціях, а саме:

- відповідної частини абзацу 1 пункту 1.1 договору в наступній редакції: "…, а позичальник зобов`язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 1 жовтня 2019 року";

- абзацу 1 пункту 2.5 договору у наступній редакції: "Позичальник зобов`язується повернути отримані кредитні кошти та сплатити комісійну винагороду Банку до 1 жовтня 2019 року";

- пункту 3.4 договору в наступній редакції: "Нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Проценти, нараховані до 1 жовтня 2016 року та непогашені позичальником, підлягають сплаті з 1 квітня 2019 року по 1 жовтня 2019 року щомісячно пропорційно рівними платежами".

Абзаци 4 та 5 пункту 2.6 Кредитного договору щодо порядку та строків виплати комісійної винагороди вилучено.

Сплата процентів, які підлягають нарахуванню за користування кредитними коштами за період з 1 жовтня 2016 року по 1 жовтня 2019 року здійснюється щомісячно в строк з 26 числа кожного наступного місяця після місяця, в якому нараховуються проценти, та не пізніше останнього робочого дня такого наступного місяця.

Позичальник сплачує проценти за останній звітній період (тобто звітній період, в якому настає термін повернення кредиту) не пізніше за термін повернення кредиту, що вказаний у пункті 1.1 цього договору.

Якщо позичальник скористається своїм правом достроково повернути отримані кредитні кошти, тобто достроково погасити заборгованість за всім кредитом або його частиною, то одночасно з погашенням заборгованості за кредитом (чи його частиною) позичальник зобов`язаний сплатити Банку проценти за весь строк користування, нараховані на суму заборгованості за кредитом (на частину заборгованості за кредитом, яка погашається) до терміну його погашення».

Окрім цього ухвалою Господарського суду міста Києва від 24 квітня 2017 року в справі № 910/14053/16 було роз`яснено рішення суду в згаданій справі та вказано, що з прийняттям та набранням законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 13 вересня 2016 року в справі № 910/14053/16, яким внесено зміни до Кредитного договору від 16 грудня 2008 року № 1276м-08, враховуючи, що терміни (строки) повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів продовжено до 1 жовтня 2019 року, з встановленням порядку повернення (погашення) заборгованості по всіх видах платежів, у банку відсутні підстави для:

- застосування процентної ставки у розмірі 16,7 % відповідно до абзацу другого підпункту б) пункту 3.1 кредитного договору від 16 грудня 2008 року № 1276м-08 та абзацу першого підпункту в) пункту 3.1 Кредитного договору від 16 грудня 2008 року № 1276м-08 при розрахунку процентів, нарахованих до 1 жовтня 2016 року, - до настання кінцевого строку повернення кредитних коштів та сплати всіх платежів, встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 13 вересня 2016 року в справі № 910/14053/16;

- нарахування пені, яка передбачена пунктом 7.1 Кредитного договору від 16 грудня 2008 року № 1276м-08, - до настання кінцевих строків повернення кредитних коштів та сплати всіх платежів, встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 13 вересня 2016 року в справі № 910/14053/16.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" п. 72 "В. Оцінка Суду").

Таким чином, фактичні обставини як такі, що в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі 910/14053/16, яке набрало законної сили, зокрема, обставини укладення сторонами Договору про мультивалютну кредитну лінію №1276м-08 від 16.12.2008 року, отримання позичальником кредитних коштів та встановлення строку повернення кредитних коштів та нарахованих процентів по 01.10.2019 року, а також розмір заборгованості за тілом кредиту тощо.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

З урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 суд зазначає, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, як, зокрема, в пункті 8.6 Кредитного договору.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи вищенаведене та той факт, що згідно рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі №910/14053/16 всі зобов`язання за спірним Договором мали бути виконані до 01.10.2019 року включно, кінцевий строк для оплати тіла кредиту та відсотків настав.

Окрім цього як встановлено судом та сторонами підтверджено, відповідачем за первісним договором було здійснено часткову оплату комісії за Кредитним договором в загальній сумі 14 680 000,00 грн., а саме двома платежами - меморіальним ордером № 1272 від 18.07.2011 року в сумі 7 030 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «комісійна винагорода за управління та обслуговування кредиту по дог. 1276м-08 від 16.12.08…» та платіжним дорученням № 12724 від 30.12.2011 року в сумі 7 650 000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «нарах. коміс. винагороди за послуги по управлін. та обслугов. кредиту за період 01.04.11-30.06.11 (за квітень, травень, червень 2011 р.) зг.кред.дог. № 1276м-08 від 16.12.08…», на підтвердження чого позивачем за первісним позовом надано виписку банку та копії відповідних платіжних документів.

Заперечень щодо факту та розміру здійсненої позичальником оплати комісії сторонами суду не надано.

Таким чином, оскільки, як стверджує позивач за первісним позовом, свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів і комісії за користування кредитом у встановлені строки, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Кредитного договору відповідачем за первісним договором не виконані, внаслідок чого у позичальника утворилась прострочена заборгованість за Кредитним договором в сумі 126 471 142,02 грн. - прострочена заборгованість по основному боргу кредиту; 7 913 022,08 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 52 430 000,00 грн. - прострочена заборгованість по сплаті щомісячної комісії за управління кредитом, банк звернувся до Господарського суду міста Києва з даною позовною заявою з вимогами про стягнення з АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" як позичальника поручителя відповідних сум.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів розірвання Договору про мультивалютну кредитну лінію від 16.12.2008 № 1276м-08 та Додаткових угод до нього суду не надано.

Будь - які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Кредитного договору та Додаткових угод до нього на час їх підписання з боку сторін також відсутні.

В свою чергу, суд здійснював розгляд справи виходячи з наданих сторонами матеріалів, в тому числі розрахунків заборгованості за Кредитним договором, наданих як банком, так і позичальником.

Зокрема, суд зазначає, що згідно наданого відповідачем за первісним позовом розрахунку заборгованості, долученого до матеріалів справи клопотанням від 30.09.2020 року, АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" визначено розмір пені за прострочення погашення основної заборгованості за тілом кредиту в розмірі, що перевищує заявлений позивачем до стягнення відповідний розмір пені, та розмір основної заборгованості визначено з урахуванням зарахуванням часткових оплат, тобто в сумі, що є меншою, ніж заявлено позивачем за первісним позовом.

Так, судом встановлено згідно здійсненого позивачем за первісним позовом розрахунку про нарахування процентів за Кредитним договором, що останнім на строкову суму заборгованості по кредиту в розмірі 26 471 142,02 грн. нараховані проценти за ставкою 8,35 % в загальній сумі 147 204 424,40 грн. за період до 01.10.2019 року включно, а також за підвищеною ставкою 16,7 % за період з 02.10.2019 року по 31.05.2020 року включно в сумі 14 037 134,20 грн.

При цьому з урахуванням документально підтверджених здійснених АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" оплат, в рахунок оплати відсотків за Кредитним договором має бути зараховано 147 204 424,40 грн., в тому числі 28932,44 грн. зі здійсненої 28.11.2019 року оплати в сумі 896 905,62 грн.

Водночас, як зазначено Господарським судом міста Києва від 05.12.2019 року у справі № 910/11844/19 за позовом ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" до АТ "Київмедпрепарат", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 3 116 165,96 грн., залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2020 року та постановою Верховного Суду від 02.06.2020 року, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, що з прийняттям та набранням 05.12.2016 року законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі № 910/14053/16, яким внесено зміни, зокрема, до Кредитного договору щодо термінів (строків) повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів, такі терміни продовжено до 01.10.2019, а також встановлено порядок повернення (погашення) заборгованості по всіх видах платежів. При цьому набрання 05.12.2016 законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/14053/16 не впливає на факти, які встановлені в зазначеному рішенні, зокрема, щодо зміни термінів повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів.

Таким чином, суди у справі № 910/11844/19 дійшли висновку, що у банку відсутні підстави для застосування підвищеної процентної ставки у розмірі 16,7 % при розрахунку процентів, нарахованих до 01.10.2016 року - до настання кінцевого строку повернення кредитних коштів та сплати всіх платежів, тобто до 01.10.2019 року.

Окрім цього судом враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 про припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже, з огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача за первісним позовом про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Згідно наявних у справі доказів, зокрема, здійснених оплат за Кредитним договором, у відповідача за первісним позовом відсутня заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованих до 01.10.2020 року включно, у зв`язку з чим на підставі ст. 599 ЦК України суд зазначає про припинення зобов`язань АТ "Київмедпрепарат" перед АТ "КБ "Фінанси та Кредит" згідно Кредитного договору у відповідній частині та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення процентів за Кредитним договором.

Згідно п. 8.1 Кредитного договору у випадку, якщо сплачених позичальником грошових коштів недостатньо для погашення наявної на даний момент загальної суми заборгованості, то погашення заборгованості здійснюється в наступній послідовності: в першу чергу погашаються проценти за користування кредитними коштами, в другу чергу погашається основний борг за кредитом, а в третю чергу погашається неустойка (штраф, пеня).

У зв`язку з викладеним та за відсутності непогашених процентів за користування кредитом, оплати, здійснені позичальником за період 28.11.2019 року - 28.05.2020 мають бути враховані в рахунок погашення основної заборгованості по кредиту, внаслідок чого залишок боргу по тілу кредиту на час розгляду справи по суті становить 120 347 029,90 грн.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем за первісним позовом зобов`язань за Кредитним договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості з повернення кредитних коштів в повному обсязі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом простроченої заборгованості по тілу кредиту підлягають частковому задоволенню в сумі 120 347 029,90 грн.

Окрім того, під час розгляду судом первісних позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до Акціонерного товариства "Київмедпрепарат" про стягнення заборгованості за Кредитним договором, останнім подано зустрічну позовну заяву про визнання зазначеного правочину недійсним в частині, а саме про визнання недійсним п.2.6 Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 від 16.12.2008 року, з наступними змінами і доповненнями, з моменту ухвалення рішення суду, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги тим, що положення Кредитного договору, які передбачають обов`язок боржника сплачувати комісію за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, ст.ст. 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства.

Суд зазначає, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд, відповідно до ч. 4. ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд із цим з огляду на важливість єдності і передбачуваності судової практики як реалізації принципу верховенства права у вирішенні спорів судами суд окремо наголошує, що за умови відсутності правової норми, яка закріплює обов`язковість врахування судами правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, практика їх застосування кореспондується із вимогами чинного законодавства, згідно з яким виключно Верховний Суд може відступити від цих позицій.

Так, відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) (його частини) необхідно встановити, що правочин (його частина) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, за приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю чи в частині.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору в частині, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (далі - Постанова № 9) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В свою чергу обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, в обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) посилається на той факт, що встановлена банком в п.2.6 спірного Кредитного договору комісія не відповідає принципам розумності та справедливості договору, передбаченим ст. 627 ЦК України та не є обов`язковою умовою до виконання АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ", оскільки встановлює подвійну плату за користування кредитом та свідчить про встановлення несправедливих умов Кредитного договору, що суперечать приписам ст. ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, що в цілому є підставами для визнання п.2.6 Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 від 16.12.2008 року, з наступними змінами і доповненнями недійсним згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України в судовому порядку.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

За приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Проаналізувавши умови спірного Договору про мультивалютну кредитну лінію № 1276м-08 від 16.12.2008 року, з наступними змінами і доповненнями, суд приходить до висновку про його укладеність, зважаючи на погодження його сторонами усіх істотних для даного договору умов.

Суд вважає за необхідне зазначити, що майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

При цьому між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Статтями 5, 6 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювння та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Суд констатує, що відповідач є господарюючим суб`єктом та несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Згідно частини 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до статей 42, 44 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, та має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, прогнозувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та одноособово приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій, з прийняттям взятих на себе ризиків.

Тобто юридична особа самостійно відповідає за свою господарську діяльність та її результати, зокрема, щодо ознайомлення з текстом правочинів, що укладаються в її процесі та реалізуються в подальшому.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, а також у постановах Верховного Суду від 13.11.2018 року у справі № 910/2376/18 та від 17 грудня 2019 року у справі № 916/547/19.

Одночасно суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного Кредитного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні (погодженні) умов договору, у тому числі й умов, викладених у спірному пункті 2.6 Кредитного договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах та узгодили ці умови, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов`язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Наразі, сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору, які необхідні сторонам для належного виконання правочину та не суперечать вимогам чинного законодавства відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Так, при укладенні Кредитного договору та Додаткових угод до нього представником відповідача за первісним позовом підписано сам текст Договору, додатки до нього та наступні Додаткові угоди, а засвідчено печаткою товариства, отже, отримано повну інформацію по договору, відтак позичальник на підставі вільного волевиявлення добровільно взяв на себе всі пов`язані з виконанням Кредитного договору ризики.

Зокрема, позичальник отримав повну та достовірну інформацію про послуги банку, порядок їх надання, вартість таких послуг та розмір передбачених умовами Кредитного договору платежів, в т.ч. передбаченої умовами п.2.6 комісії, порядок її сплати та строки тощо, що, в свою чергу, спростовує твердження АТ «КИЇВМЕДПРЕПАРАТ» про непрозорість умов Кредитного договору та як наслідок, недійсність останнього в частині.

Додатково суд звертає увагу, що в кожній наступній додатковій угоді до Кредитного договору щодо визначення комісії, підписаній в тому числі позичальником, наведені різні суми комісійної винагороди банку, що додатково свідчить про попередню домовленість сторін щодо таких умов Кредитного договору.

При цьому, твердження позивача за зустрічним позовом про те, що сплата комісійної винагороди за управління кредитною лінією є додатковою платою, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом є безпідставними, оскільки, як зазначалось судом вище, таку комісійну винагороду погоджено обома сторонами.

Окрім цього суд звертає увагу на той факт, що під час дії Кредитного договору позичальником добровільно вчинено дії з виконання оспорюваного пункту 2.6 Кредитного договору шляхом здійснення оплати нарахованої згідно Кредитного договору комісії в загальній сумі 14 680 000,00 грн.

Відтак, за висновками суду, укладаючи Кредитний договір позивач за зустрічним позовом вважав його умови вигідними для себе, зрозумілими та був обізнаний з усіма умовами договору, які зобов`язався виконувати, не вважав договір несправедливим або таким, що порушує права позивача, та вільно обираючи контрагента уклав договір на погоджених з ним умовах.

При цьому суд зазначає, що визначення поняття «несправедливі умови договору» як таких, що всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», проте приписи останнього підлягають застосуванню виключно до споживача як фізичної особи, що, з огляду на суб`єктний склад сторін оскаржуваного Кредитного договору унеможливлює застосування положень вказаного Закону до спірних правовідносин.

Також суд наголошує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У даному випадку важливим є врахування, що звернення учасника правочину до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Отже, необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Недійсність договору, як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Таким чином, погодження сторонами у пункті 2.6 Кредитного договору та додатків до кредитного договору про сплату комісійної винагороди за управління кредитною лінією відповідає принципу свободи договору та вимогам чинного законодавства.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що позивач за зустрічним позовом не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваного правочину недійсним в частині і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі у вказаній частині, суд вважає за необхідне відмовити позивачу за зустрічним позовом у задоволенні зустрічного позову про визнання частково недійсним п. 2.6 Кредитного договору з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відтак, враховуючи встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги п. 2.6 Кредитного договору з наступними змінами і доповненнями як належну, у розумінні норм ст. 11 Цивільного Кодексу України, підставу для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків.

Як зазначає позивач за первісним позовом та встановлено судом, на підставі п. 2.6 Кредитного договору та Додаткових угод до нього за період з 28.09.2012 року по 03.04.2015 року позичальник зобов`язаний був сплати банку комісію за користування кредитними коштами в загальній сумі 52 430 000,00 грн.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем за первісним позовом зобов`язань за Кредитним договором з погашення комісії у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості з комісії позичальник суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 52 430 000,00 грн. простроченої заборгованості з комісії підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зокрема, як зазначено позивачем за первісним позовом та зазначалось судом вище, відповідач за первісним позовом в порушення умов Кредитного договору та Додаткових угод до нього не здійснив повернення кредитних коштів, сплату процентів та комісії у визначені законодавством, Кредитним договором та Додатковими угодами до нього строки, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

З урахуванням приписів ст.549, ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 ст.546 та ст.547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996 року № 543-96-ВР передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.7.1 Договору за прострочення повернення кредитних коштів позичальник сплачує банку пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п.2.2, 2.5, 2.6, 3.4, 3.6, 3.7, 4.5, 6.1, 8.3 даного Договору, а також будь - яких інших строків платежів, передбачених даним Договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язань сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати комісії та процентів за користування кредитом в строк, визначений умовами Кредитного договору та Додаткових угод до нього, позивачем за первісним позовом на підставі пункту 7.1 Кредитного договору нараховано відповідачу за первісним позовом штрафні санкції у вигляді пені: 14 061 879,34 грн. - пеня за прострочення заборгованості по сплаті основного боргу кредиту за період з 01.12.2019 року по 31.05.2020 року; 508 103,10 грн. - пеня за прострочення заборгованості по сплаті відсотків за період з 01.12.2019 року по 31.05.2020 року; 5 829 506,42 грн. - пеня за прострочення сплати заборгованості комісії за обслуговування кредиту за період 01.12.2019 року та 31.05.2020 року, які позивач за первісним позовом просив суд стягнути згідно наданого розрахунку та з урахуванням заяви про уточнення заявлених позовних вимог.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

В свою чергу, судом прийнято до уваги наданий відповідачем за первісним позовом контррозрахунок заявлених до стягнення первісних позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховується пеня та проценти річних, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд зазначає про застосування щодо пені за порушення грошових зобов`язань приписів частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 7.1 Кредитного договору щодо нарахування пені від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, без визначення чіткого строку нарахування не дає іншого (більшого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України, а тому нарахування пені за Кредитним договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені за порушення строків повернення кредиту судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до вимог цивільного законодавства та положень Кредитного договору, з урахуванням оплат, здійснених відповідачем за первісним позовом та зарахованих в погашення боргу по тілу кредиту, а також визначеного судом періоду прострочення та зазначеного позивачем за первісним позовом періоду нарахування становить 10 270 577,67 грн. пені за прострочення погашення основної заборгованості по кредиту, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем за первісним позовом, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача за первісним позовом пені за прострочення погашення основної заборгованості по кредиту підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме становить 10 270 577,67 грн.

Щодо заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог про стягнення 508 103,10 грн. пені за прострочення заборгованості по сплаті відсотків за період з 01.12.2019 року по 31.05.2020 року та 5 829 506,42 грн. пені за прострочення сплати заборгованості комісії за обслуговування кредиту за період 01.12.2019 року та 31.05.2020 року суд зазначає, що з урахуванням приписів ст. 255 ЦК України та ст. 232 ГК України, а також висновків суду граничний строк сплати нарахованих процентів - по 31.12.2015 року та, відповідно початок періоду прострочення з 01.01.2016 року, враховуючи визначений банком період прострочення з 01.12.2019 року по 31.05.2020 року, за висновками суду позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також згідно матеріалів справи відповідачем за зустрічним позовом заявлено про сплив трирічного строку позовної давності за зустрічними позовними вимогами АТ "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" посилаючись на те, що позивач дізнався про зміст умов оспорюваного п. 2.6 Кредитного договору в момент його укладення та укладення додаткових угод до Кредитного договору, зокрема, від 30.01.2015 року, та в подальшому неодноразово оплачував комісійну винагороду.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(п. 5).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в п. 2.2. Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В свою чергу, оскільки судом за матеріалами справи не встановлено порушення прав позивача за зустрічним позовом та останнім не доведено наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, в зв`язку з чим за результатами всебічного та повного дослідження обставин справи в задоволенні зустрічного позову судом відмовлено, зазначене виключає можливість застосування позовної давності у даному спорі, тобто відповідне клопотання відповідача за зустрічним позовом задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що первісний позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем за зустрічним позовом не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених первісних позовних вимог, за зустрічним позовом - на позивача за зустрічним позовом.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "КИЇВМЕДПРЕПАРАТ" (вул.Саксаганського,139, м. Київ , 01032; ) на користь Публічного акціонерного товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (вул. Січових Стрільців,60, м. Київ, 04050, ) 120 347 029,90 грн. (сто двадцять мільйонів триста сорок сім тисяч двадцять дев`ять грн. 90 коп.) простроченої заборгованості по основному боргу, 52 430 000,00 грн. (п`ятдесят два мільйона чотириста тридцять тисяч грн. 00 коп.) простроченої заборгованості по сплаті комісії, 10 270 577,67 грн. (десять мільйонів двісті сімдесят тисяч п`ятсот сімдесят сім грн. 67 коп.) пені за прострочення погашення основної заборгованості по кредиту та 649 899,86 грн. (шістсот сорок дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять грн. 86 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

4. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 15 грудня 2020 року.

Суддя А.М.Селівон