ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 справа № 914/1409/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., при секретарі судового засідання Зусько І.С., розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонікс», м.Львів

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп», м.Львів

про стягнення 2355234,14 грн

за участю представників:

від позивача: Гелемей Ю.М.;

від відповідача: Жидачівська Т.М.

Обставини розгляду справи.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонікс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» про стягнення 2355234,14 грн.

Ухвалою суду від 17.06.2020 р. позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк у десять днів з дня вручення цієї ухвали (але не швидше закінчення дії на території України карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), для усунення допущених недоліків шляхом надання суду обгрунтованого розрахунку сум основної заборгованості та доказів відправлення відповідачеві копій доданих до позовної заяви документів.

06.07.2020 р. від позивача надійшла заява щодо виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, в якій позивач надав пояснення щодо обгрунтування розрахунку сум основної заборгованості та докази відправлення відповідачеві копій доданих до позовної заяви документів.

Ухвалою суду від 09.07.2020 р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.08.2020 р.

06.08.2020 р. позивач та відповідач подали окремі клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 06.08.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 06.08.2020 р., підготовче засідання відкладено на 27.08.2020 р.

25.08.2020 р. відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечення участі у судовому засіданні та просив відкласти судове засідання з врахуванням тривалості карантину, запровадженого внаслідок епідеміологічної ситуації, що склалась.

Ухвалою суду від 27.08.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 27.08.2020 р., підготовче засідання відкладено на 01.10.2020 р.

23.09.2020 р. від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, а 01.10.2020 р. - клопотання про відкладення розгляду справи.

У клопотанні про відкладення відповідач зазначив, що 23.09.2020 р., ознайомившись з матеріалами справи, він виявив, що договір поставки підписаний від імені відповідача нібито його директором ОСОБА_1, однак станом на дату укладення цього договору директором товариства була ОСОБА_4. Відповідач вказав, що у зв`язку з запереченням факту укладення (підписання) та прийняття до виконання договору, ним подано позовну заяву про визнання цього договору недійсним, тому, враховуючи оспорювання договору, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду у справі, відповідач просив суд відкласти судове засідання з урахуванням часу, необхідного для винесення ухвали про відкриття провадження у справі про визнання недійсним договору.

Ухвалою суду від 01.10.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 01.10.2020 р., закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.10.2020 р.

16.10.2020 р. через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому відповідач просив суд: повернутися до розгляду справи у підготовчому провадженні та продовжити підготовче засідання; після повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №914/2549/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-естейт Груп» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонікс» про визнання недійсним договору поставки продукції №13/10-1 від 13.10.2017 р.; розгляд даного клопотання здійснити в засіданні 19.10.2020 р. без участі відповідача та його представника, які не можуть забезпечити свою явку внаслідок запровадження в Україні карантинних обмежень.

У даному клопотанні відповідач навів аналогічні викладеним у клопотанні від 01.10.2020 р. обставини щодо відсутності у ОСОБА_1 повноважень на підписання договору, заперечення відповідачем факту укладення договору і поставки товару та оспорювання договору в межах іншої судової справи.

Відповідач вважає, що розгляд справи не є об`єктивно можливим за умови існування іншого судового спору щодо визнання недійсним договору і такі обставини зумовлюють необхідність зупинення провадження у справі про стягнення заборгованості до набрання законної сили судовим рішенням у справі щодо оспорювання договору, а, враховуючи те, що зупинити провадження з наведених підстав відповідно до норм процесуального закону можливо лише на стадії підготовчого провадження, повернення до підготовчого провадження у даній справі є єдиним можливим способом прийняття законного та обгрунтованого рішення.

В судове засідання 19.10.2020 р., в якому суд розпочав розгляд справи по суті, з`явився представник позивача.

Ухвалою суду від 19.10.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання від 19.10.2020 р., судове засідання з розгляду справи по суті відкладено на 02.11.2020 р.

30.10.2020 р. позивач подав пояснення, в якому повідомив, що в судовому засіданні 19.10.2020 р. йому стало відомо про те, що відповідач не визнає існування цивільних правовідносин між позивачем та відповідачем, у зв`язку з чим позивач подав адвокатський запит до Головного управління ДПС у Львівській області стосовно того чи відображені Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» у податковій звітності з податку на додану вартість податкові накладні, виписані ТзОВ «Бетонікс» щодо здійснених у 2019 році поставок за договором від 13.10.2017 р.

В судове засідання 02.11.2020 р. з`явилися представники сторін.

В судовому засіданні 02.11.2020 р. суд продовжив розгляд справи по суті та заслухав вступне слово представників сторін. При цьому представник позивача просив позов задоволити, а представник відповідача - повернутися до розгляду справи у підготовчому провадженні, а в подальшому - відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представники відповідали на питання, що ставились їм судом та ними одне одному. Суд з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідив докази та заслухав пояснення учасників справи з приводу доказів. Крім того суд повторно оглянув оригінали документів, долучених до позовної заяви.

В судовому засіданні 02.11.2020 р. оголошено перерву до 30.11.2020 р.

30.11.2020 р. від відповідача надійшли письмові пояснення. У даних поясненнях відповідач повторно вказав на існування обставин, що вже були викладені у раніше поданих ним клопотаннях. Додатково відповідач зазначив, що з огляду на те, що ознайомлення з матеріалами судової справи відбулося 23.09.2020 р., він був позбавлений можливості повідомити виявлені обставини у відзиві на позовну заяву, а також заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи та/або про зупинення провадження у справі до прийняття рішення у справі №914/2549/20 раніше, крім того лише 26.10.2020 за допомогою залучення свідка ОСОБА_1 відповідачу вдалося з`ясувати обставини, що стосуються предмета даного спору, зокрема і те, що підписи на договорі та інших документах не належать цій особі, а були виконані іншою невідомою особою. Відповідач переконаний, що у даній справі існує потреба здійснення додаткових процесуальних дій щодо отримання та долучення нових доказів шляхом призначення судово-почеркознавчої експертизи, що в будь-якому випадку потребує повернення справи №914/1409/20 на етап підготовчого провадження.

Відповідач звернув увагу суду на те, що представником позивача подано письмові пояснення, до яких долучено додаткові докази, тому все вищенаведене свідчить про критичну необхідність повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні, що забезпечить можливість як позивачу, так і відповідачу долучити до матеріалів справи докази та клопотання, відсутність яких в даній справі створює об`єктивну неможливість прийняття справедливого, законного і обґрунтованого рішення.

Таким чином, у поданих письмових поясненнях відповідач просив повернутися до розгляду справи у підготовчому провадженні та продовжити підготовче засідання, в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судове засідання 30.11.2020 р. з`явилися представники сторін. Представник відповідача підтримав прохання, заявлені у поясненнях та раніше поданому клопотанні.

Як передбачено нормами статті 182 ГПК України, саме у підготовчому засіданні суд, з`ясовує, зокрема, і чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; вирішує заяви та клопотання учасників справи; призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду (ч.ч.2, 3 ст.177 ГПК України).

Підготовче провадження у справі було закінчено 01.10.2020 р., що підтверджується відповідною ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання.

При цьому, у зв`язку з повторною (третьою) неявкою представника відповідача в судове засідання, а також закінченням продовженого строку підготовчого провадження, в суду була відсутня можливість для задоволення клопотання відповідача та відкладення розгляду справи як з мотивів, наведених ним у клопотанні, так і з будь-яких інших законних підстав.

Частиною третьою статті 195 ГПК України встановлено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1- 3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Згадані законодавчі положення стосуються таких підстав зупинення провадження як смерть або оголошення померлою фізичної особи; необхідність призначення або заміни законного представника учасника справи; перебування учасника справи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; його перебування на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі.

Отже, відповідач повинен був заявити клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи, клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, як і подати всі необхідні докази, протягом підготовчого провадження у справі.

Завданнями ж розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ст.194 ГПК України).

Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Пунктами 1, 2, 4, 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність.

Норми Господарського процесуального кодексу України не містять прямої вказівки на можливість суду на стадії розгляду справи по суті приймати рішення про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні та продовження підготовчого засідання, проте суд вважає, що за будь-яких обставин при здійсненні правосуддя слід керуватись завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, тому у разі виникнення необхідності суд вправі вчинити таке повернення, не допускаючи відмови у реалізації цієї дії виключно з підстав відсутності окремої процесуальної норми, тобто уникаючи проявів надмірного формалізму.

Разом з тим суд переконаний, що повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні не може бути здійснено безумовно - лише з огляду на виявлення учасником або учасниками справи відповідного бажання, а повинно допускатись лише у разі існування дійсно виняткових підстав для цього.

Скориставшись аналогією процесуального закону (суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, - ч.1, 4 ст.119 ГПК України; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів - ч.5 ст.80 ГПК України; головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи - ч.1 ст.207 ГПК України), суд приходить до висновку, що в даному випадку для можливості задоволити клопотання відповідача про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні, першочергово слід з`ясувати причини невчинення ним відповідних дій у строк, встановлений для цього, та визначити їх поважність або неповажність.

Так, мотивуючи свої клопотання, відповідач пояснив, що оскільки ознайомлення з матеріалами судової справи відбулося лише 23.09.2020 р., він був позбавлений можливості повідомити виявлені обставини (щодо відсутності повноважень на підписання договору та вчинення підпису невідомою особою) у відзиві на позовну заяву, а також заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи та/або про зупинення провадження у справі, крім того деякі з обставин відповідач з`ясував аж 26.10.2020 р. після залучення свідка ОСОБА_1 .

Стаття 14 ГПК України стосується принципу диспозитивності господарського судочинства - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд не вбачає існування жодних обставин, які би перешкоджали відповідачеві заявити клопотання та подати докази під час підготовчого провадження, адже до позову та заяви про усунення недоліків позивач долучив належні докази надіслання відповідачеві позовної заяви і всіх додатків до неї. До того ж відповідач, безсумнівно, був вправі подати заяву про ознайомлення з матеріалами справи та здійснити таке ознайомлення швидше, ніж 23.09.2020 р., тобто швидше, ніж після спливу двох з половиною місяців з моменту відкриття провадження у справі (в той час як максимально дозволений законом строк підготовчого провадження у справі фактично складає три місяці). Представником відповідача у справі є адвокат, який, в силу наявності відповідної освіти та кваліфікації, не міг не бути обізнаним з правами та обов`язками сторони, встановленою тривалістю підготовчого провадження, порядком і строками вчинення процесуальних дій тощо.

З клопотань про відкладення, поданих 06.08.2020 р. і 25.08.2020 р., вбачається, що відповідач знав про існування пред`явленого до нього позову ще задовго до ознайомлення з матеріалами справи, а також те, що, незважаючи на карантинні обмеження та бажання уникнути поширення коронавірусної хвороби, представник відповідача знайшов можливість подати суду клопотання про відкладення, проте з невідомих причин в цей період не подавав таким самим способом клопотання про ознайомлення, відзив та інші необхідні документи.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до рекомендацій Ради суддів України, затверджених рішенням №19 від 17.03.2020 р., на які він посилається у своїх клопотаннях та поясненнях, було рекомендовано здійснювати ознайомлення учасників судового процесу з матеріалами судової справи в дистанційному режимі, шляхом надсилання сканкопій матеріалів судової справи на електронну адресу, зазначену у відповідній заяві, а заяви про ознайомлення приймати через дистанційні засоби зв`язку, тому відповідач не зіткнувся би з жодними труднощами у випадку наявності в нього наміру ознайомитися з матеріалами справи в липні, серпні чи на початку вересня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, зловживання тими чи іншими процесуальними правами є недобросовісним здійсненням таких процесуальних прав.

Поведінка відповідача під час розгляду справи, а саме неодноразове подання клопотань про відкладення розгляду справи, неявка в судові засідання, пасивність в ході підготовчого провадження, невчасна реалізація своїх процесуальних прав з подальшим прагненням домогтись повторного проведення вже закінченої стадії судового процесу, в сукупності можуть свідчити про недобросовісність відповідача та спрямованість його дій на затягування судового процесу.

За умовами ч.4 ст.13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, суд не вбачає жодної поважності у причинах, якими відповідач обгрунтовує свої клопотання, а відтак, виходячи і з обставин справи в цілому, - можливості та необхідності повертатись до розгляду справи в підготовчому провадженні.

Оскільки суд вирішив не повертатись до розгляду справи в підготовчому провадженні, клопотання відповідача в частині зупинення провадження у справі після повернення в підготовче провадження також не підлягає задоволенню.

При цьому варто зазначити, що необгрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р., що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Те ж, що в іншій справі встановлюється дійсність договору, стягнення заборгованості за яким є предметом спору у даній справі, не свідчить про нездатність суду самостійно надати правову оцінку цьому договору при розгляді справи №914/1409/20, так як при вирішенні спору по суті суд повинен встановити та оцінити обставини, що входять до предмету доказування, а, роблячи висновок про підставність чи безпідставність стягнення коштів, суд зможе дослідити і оцінити всі обставини, які спричинили звернення позивача з позовом, в тому числі встановити обставини укладення та виконання договору, навіть не очікуючи на результат вирішення спору іншим судом в іншій справі.

Відповідно до ч.5 ст.161 Господарського процесуального кодексу України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Враховуючи те, що як позивач, так і відповідач подали додаткові пояснення з питань, що виникли під час здійснення розгляду справи по суті, та долучили відповідні докази на підтвердження викладеного, суд задля дотримання принципів рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін приймає такі документи і здійснює розгляд справи з їх врахуванням.

В судовому засіданні 30.11.2020 р. суд продовжив дослідження доказів та перейшов до проведення судових дебатів. Після судових дебатів, проаналізувавши зібрані у справі докази та через відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі та вийшов до нарадчої кімнати для його ухвалення.

В судовому засіданні 30.11.2020 р. після повернення з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між сторонами було укладено договір поставки, на виконання якого у грудні 2019 року позивач поставив продукцію загалом на суму 2131961 грн, проте відповідач в порушення умов договору не оплатив її вартість, а також не відшкодував позивачеві вартість простою його автотранспорту, зазначену у видаткових накладних. У зв`язку з цим, позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача 2131961 грн основого боргу, 23750 грн простою, 26160 грн 3% річних та 173363,14 грн пені.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, в поданих клопотаннях, поясненнях, а також усно в судових засіданнях заперечив проти позову у зв`язку з тим, що між сторонами не існувало правовідносин, про які стверджує позивач, а договір поставки підписано від імені відповідача ОСОБА_1 , який станом на дату укладення договору не був директором товариства та не мав жодних повноважень на його підписання. Крім того відповідач вважає, що підписи як на договорі, так і на всіх інших документах, виконані від імені ОСОБА_1 іншою невідомою особою, тобто в будь-якому випадку у відповідача не існує зобов`язань перед позивачем щодо сплати грошових коштів.

Відповідач вважає, що долучені позивачем докази (відповідь Головного управління ДПС у Львівській області, податкові накладні) не підтверджують обґрунтованість позовних вимог, адже з відповіді ГУ ДПС неможливо встановити, податок на додану вартість по яких саме податкових накладних включено відповідачем до податкового кредиту, як і не можливо встановити чи стосуються такі податкові накладні спірного договору та чи зареєстровані вони на підставі тих видаткових накладних, на які посилається позивач у своєму адвокатському запиті. Водночас податкові накладні не містять жодного посилання на спірний договір та видаткові накладні і відповідно до норм чинного податкового законодавства не є первинними документами і не можуть підтверджувати реальність господарських операцій.

Позивач ствердив, що з огляду на включення до складу податкового кредиту ПДВ по контрагенту ТзОВ «Бетонікс», відбулося схвалення відповідачем договору.

Також позивач переконаний, що виникнення цивільних правовідносин між сторонами підтверджується і тими обставинами, що на оглянутих в судовому засіданні оригіналах міститься відтиск печатки відповідача, докази втрати якої в період підписання документів відсутні, а вироку суду, яким були би встановлені факт підробки з боку ТзОВ «Бетонікс» печатки та підписів на документах, не існує.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

В матеріалах справи наявна засвідчена копія договору поставки продукції №13/10-1 від 13.10.2017 р., оригінал якого було оглянуто судом.

В преамбулі договору йдеться про те, що його укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетонікс» як постачальником в особі директора ОСОБА_2 , що діє на підставі статуту, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» як покупцем в особі директора ОСОБА_1, що діє на підставі статуту.

Договір містить підписи в графах «Директор ОСОБА_2» та «Директор ОСОБА_1», скріплені відтисками печаток ТзОВ «Бетонікс» і ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» відповідно.

В розділі 4 договору вказано, що цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до моменту його остаточного виконання сторонами зобов`язань, якщо інший термін не вказано в договорі. Даний договір діє до 31.12.2018 р. Якщо ні одна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення договору за 1 місяць до закінчення його терміну, то даний договір вважається продовженим автоматично на кожний наступний календарний рік (з 01 січня по 31 грудня), окрім випадків передбачених законодавством.

Відповідно до п.1.1. договору, постачальник зобов`язується постачати покупцеві продукцію, а покупець зобов`язується приймати цю продукцію та своєчасно здійснювати її оплату згідно з умовами цього договору.

За умовами пунктів 1.2., 1.3. договору, предметом постачання є продукція, визначена у замовленнях, які узгоджуються сторонами, згідно асортименту, що пропонується постачальником. Згідно умов даного договору під продукцією слід розуміти наступні товари: товарний бетон; пісок; щебінь; цемент.

Як передбачено п.3.1. договору, постачальник зобов`язується здійснювати поставку чергової партії продукції в термін 3 днів з моменту здійснення покупцем попередньої оплати згідно з п. 2.6. цього договору.

Датою постачання є дата фактичної передачі продукції постачальником та прийняття покупцем згідно з накладними (п.3.2. договору).

Пунктом 3.3. договору встановлено, що поставка продукції по цьому договору здійснюється шляхом доставки продукції покупцеві автомобільним транспортом постачальника або власним транспортом покупця. Вартість доставки продукції автомобільним транспортом до місця передачі (приймання-здачі) входить в загальну вартість продукції, що поставляється згідно з цим договором.

У відповідності до п.3.4. договору, розвантаження продукції, (розвантаження транспорту постачальника при виконанні послуги) на об`єктах покупця повинно бути проведено не більше, ніж за 1 годину автобетонозмішувача об`ємом 7 та 8 м3, і не більше, ніж за 1 год 30 хв авто бетонозмішувача об`ємом 10 та 12 м3 від моменту прибуття автотранспорту постачальника. Вартість простою більше вищевказаних годин на об`єкті покупця становить 500 грн (п`ятсот гривень 00 копійок) за кожну наступну годину.

В п.3.5. договору зазначено, що у випадку знаходження автотранспорту постачальника понад час вказаний у п.3.4 по накладній на об`єкті покупця, з вини останнього, покупець зобов`язується у будь-якому випадку розвантажити продукцію або дозволити виїзд автотранспорту постачальника, підписати відповідні накладні і здійснити оплату продукції (послуги) на умовах даного договору.

Перехід до покупця права власності на продукцію а також усіх ризиків на продукцію (ризик випадкової загибелі та випадкового пошкодження) відбувається у момент передачі продукції покупцеві (п.3.7. договору).

Розділом 2 договору погоджено ціну товарів і порядок розрахунків.

Так, загальна вартість продукції, що поставляється за цим договором, складає загальну вартість всієї поставленої продукції покупцю, що засвідчується підписаними уповноваженими представниками сторін видаткових накладних на продукцію (п.2.1. договору).

Відповідно до п.2.2. договору, найменування, кількість, ціна продукції вказуються у накладних, які є невід`ємними частинами даного договору і передаються покупцеві при постачанні чергової партії.

Згідно з пунктами 2.3. та 2.4. договору, розрахунки за кожну поставлену партію продукції здійснюються в безготівковому порядку. Форма розрахунків: платіжне доручення.

За умовами п.2.6. договору, попередня оплата по кожній партії продукції становить 70% вартості товару і повинна бути сплачена покупцем протягом трьох банківських днів з моменту погодження чергового замовлення.

Кінцевий розрахунок з постачальником за партію продукції покупець проводить не пізніше 10 банківських днів з моменту прийняття поставленої згідно цього договору партії товару (п.2.7. договору).

Як передбачено п.2.8. договору, оплата здійснюється на підставі цього договору та/або рахунку (акту виконаних робіт, накладної). При здійсненні платежу, сторона обов`язково повинна вказати у платіжному дорученні номер та дату цього договору (рахунку, накладної, акту виконаних робіт), згідно чого проводиться оплата.

В пункті 5.2. договору сторони встановили, що у випадку невиконання п.п.2.6., 2.7. цього договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, встановленої у цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожний день прострочення.

В матеріалах справи наявні засвідчені копії наступних видаткових та товарно-транспортних накладних: №23/12-024 від 23.12.2019 р. на суму 25520 грн; №23/12-026 від 23.12.2019 р. на суму 19008 грн; №23/12-046 від 23.12.2019 р. на суму 3900 грн; №24/12-002 від 24.12.2019 р. на суму 25520 грн; №24/12-006 від 24.12.2019 р. на суму 8160 грн, в тому числі 4,5 год. простою автобетонозмішувача на суму 2250 грн; №24/12-009 від 24.12.2019 р. на суму 25520 грн; №24/12-013 від 24.12.2019 р. на суму 25520 грн; №24/12-016 від 24.12.2019 р. на суму 21592 грн, в тому числі 2 год. простою автобетонозмішувача на суму 1000 грн; №24/12-020 від 24.12.2019 р. на суму 25520 грн; №24/12-025 від 24.12.2019 р. на суму 20070 грн; №24/12-031 від 24.12.2019 р. на суму 13760 грн; №24/12-035 від 24.12.2019 р. на суму 12040 грн; №24/12-042 від 24.12.2019 р. на суму 14100 грн; №25/12-001 від 25.12.2019 р. на суму 23200 грн; №25/12-002 від 25.12.2019 р. на суму 25520 грн; №25/12-005 від 25.12.2019 р. на суму 22425 грн; №25/12-006 від 25.12.2019 р. на суму 9380 грн, в тому числі 5,5 год. простою автобетонозмішувача на суму 2750 грн; №25/12-007 від 25.12.2019 р. на суму 31270 грн, в тому числі 11,5 год. простою автобетонозмішувача на суму 5750 грн; №25/12-016 від 25.12.2019 р. на суму 20880 грн; №25/12-026 від 25.12.2019 р. на суму 14976 грн; №25/12-028 від 25.12.2019 р. на суму 21340 грн; №25/12-032 від 25.12.2019 р. на суму 5120 грн, в тому числі 1 год. простою автобетонозмішувача на суму 500 грн; №25/12-034 від 25.12.2019 р. на суму 15520 грн; №26/12-001 від 26.12.2019 р. на суму 25520 грн; №26/12-006 від 26.12.2019 р. на суму 7130 грн, в тому числі 1 год. простою автобетонозмішувача на суму 500 грн; №26/12-011 від 26.12.2019 р. на суму 20680 грн; №26/12-015 від 26.12.2019 р. на суму 20680 грн; №26/12-019 від 26.12.2019 р. на суму 20680 грн; №26/12-020 від 26.12.2019 р. на суму 28770 грн, в тому числі 6,5 год. простою автобетонозмішувача на суму 3250 грн; №26/12-023 від 26.12.2019 р. на суму 25520 грн; №26/12-025 від 26.12.2019 р. на суму 6630 грн; №26/12-026 від 26.12.2019 р. на суму 14256 грн; №26/12-027 від 26.12.2019 р. на суму 15610 грн; №26/12-031 від 26.12.2019 р. на суму 21340 грн; №26/12-032 від 26.12.2019 р. на суму 20880 грн; №26/12-035 від 26.12.2019 р. на суму 12804 грн; №27/12-002 від 27.12.2019 р. на суму 27020 грн, в тому числі 3 год. послуг автобетононасоса на суму 1500 грн; №27/12-004 від 27.12.2019 р. на суму 9230 грн, в тому числі 4 год. простою автобетонозмішувача на суму 2000 грн; №27/12-007 від 27.12.2019 р. на суму 23200 грн; №27/12-014 від 27.12.2019 р. на суму 25520 грн; №27/12-016 від 27.12.2019 р. на суму 16630 грн, в тому числі 6,5 год. простою автобетонозмішувача на суму 3250 грн; №27/12-031 від 27.12.2019 р. на суму 18414 грн; №27/12-036 від 27.12.2019 р. на суму 17460 грн; №27/12-043 від 27.12.2019 р. на суму 19400 грн; №27/12-044 від 27.12.2019 р. на суму 6790 грн; №28/12-001 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-002 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-003 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-004 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-005 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-006 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-008 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-009 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-010 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-013 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-014 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-016 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-017 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-018 від 28.12.2019 р. на суму 16640 грн; №28/12-019 від 28.12.2019 р. на суму 16640 грн; №28/12-020 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-021 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-022 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-023 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-024 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-025 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-027 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-028 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-030 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-031 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-031 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-035 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-036 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-038 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-039 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-042 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-043 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-044 від 28.12.2019 р. на суму 7630 грн, в тому числі 2 год. простою автобетонозмішувача на суму 1000 грн; №28/12-045 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-046 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-047 від 28.12.2019 р. на суму 16640 грн; №28/12-048 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-049 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-050 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-051 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-052 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-053 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-054 від 28.12.2019 р. на суму 16640 грн; №28/12-055 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-056 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-058 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-059 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-060 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №28/12-061 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-062 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-068 від 28.12.2019 р. на суму 16640 грн; №28/12-070 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-073 від 28.12.2019 р. на суму 18720 грн; №28/12-075 від 28.12.2019 р. на суму 22880 грн; №28/12-076 від 28.12.2019 р. на суму 20800 грн; №30/12-002 від 30.12.2019 р. на суму 25740 грн; №30/12-007 від 30.12.2019 р. на суму 25740 грн; №30/12-011 від 30.12.2019 р. на суму 12416 грн; №30/12-017 від 30.12.2019 р. на суму 20790 грн; №30/12-019 від 30.12.2019 р. на суму 12416 грн; №30/12-022 від 30.12.2019 р. на суму 20790 грн; №30/12-029 від 30.12.2019 р. на суму 15610 грн; №31/12-001 від 31.12.2019 р. на суму 20790 грн; №31/12-002 від 31.12.2019 р. на суму 24750 грн; №31/12-003 від 31.12.2019 р. на суму 5400 грн; №31/12-005 від 31.12.2019 р. на суму 6414 грн.

Всього позивачем подано 111 видаткових та 111 товарно-транспортних накладних.

Загальною сумою за видатковими накладними є 2155711 грн. Ця сума складається з 2131961 грн вартості поставленого за ними товару та 23750 грн вартості простою автобетонозмішувача.

У товарно-транспортних накладних відображено інформацію про здійснені автомобільним перевізником ТзОВ «Бетонікс» перевезення вантажів, дані про які збігаються із зазначеними у відповідних видаткових накладних, з пункту навантаження: м.Львів, вул.Півколо, 14 до пунктів розвантаження, реквізити яких відповідають вказаним у видаткових накладних адресам доставки. Замовником (платником) та вантажоодержувачем в ТТН вказано ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп», а вантажовідправником - ТзОВ ВТК «Бетонікс».

Видаткові і товарно-транспортні накладні підписано від постачальника (вантажовідправника) бухгалтером ОСОБА_3 (ТТН - також і директором ОСОБА_2 ) з проставленням відтиску печатки ТзОВ «Бетонікс», а від покупця (вантажоодержувача) - особою без зазначення її прізвища та ініціалів, чий підпис візуально схожий на підпис, наявний на договорі, з проставленням відбитку печатки ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп».

За здійсненими поставками Товариство з обмеженою відповідальністю «Бетонікс» склало та подало в електронній формі 111 податкових накладних на суми, зазначені у відповідних видаткових накладних, на підтвердження чого позивач долучив копії цих видаткових накладних разом з квитанціями про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У листі ГУ ДПС у Львівській області №4234Д/13-01-04-13 від 28.10.2020 р. зазначено, що згідно інформації, наявної в базах даних органу ДПС, за період діяльності грудень 2019 року, ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» до складу податкового кредиту включено ПДВ на суму 533932,63 грн по контрагенту ТзОВ «Бетонікс».

У заяві свідка від 26.10.2020 р. ОСОБА_1 повідомив, що, будучи директором ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» в період з 27.12.2017 р. по 20.07.2018 р. та в період з 26.07.2018 р. по 18.03.2020 р., він не підписував власноручно від імені товариства договору №13/10-1 від 13.10.2017 р. та будь-яких інших документів, в тому числі первинних бухгалтерських документів, на виконання цього договору, а також, що він не підписував договір та документи на його виконання і за допомогою використання аналога його власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису), не видавав жодних усних чи письмових довіреностей на використання від його імені аналога власноручного підпису.

У нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_1 зазначено, що він обізнаний із змістом закону про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань та готовий з`явитися до суду за викликом для підтвердження своїх свідчень.

З виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» було проведено 15.08.2016 р., а особами, які мали право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, були: керівник ОСОБА_4. (відповідно до виписки від 16.08.2016 р.), керівник ОСОБА_1 з обмеженням щодо підписання договорів на суму більше 20000 грн (відповідно до виписки від 26.12.2017 р.) та керівник Сисак Н.В. з обмеженням щодо підписання договорів на суму більше 20000 грн (відповідно до виписки від 18.03.2020 р.)

У витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань станом на 30.09.2020 р. наведено інформацію щодо хронології реєстраційних дій стосовно ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп».

Так, зокрема, такі реєстраційні дії як державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу: зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи; зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, були проведені 26.12.2017 р., 21.07.2018 р., 26.07.2018 р. та 18.03.2020 р.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст.203).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефектів (незаконності) змісту правочину, дефектів (недотримання) форми, дефектів суб`єктного складу, дефектів волі - невідповідності волі та волевиявлення.

Частиною першою статті другої ЦК України передбачено, що юридична особа є учасником цивільних відносин.

У ч.2 ст.80 ЦК України зазначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю.

Статтею 92 Цивільного кодексу України унормовано, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 237 ЦК України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочини юридична особа вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.).

Вказане стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Викладеної у попередньому абзаці правової позиції послідовно дотримується і Верховний Суд, посилаючись на неї, зокрема, у своїх постановах від 10.04.2018 р. у справі №910/11079/17, від 25.04.2018 р. у справі №910/9915/17, від 19.06.2019 р. у справі №904/9795/16, від 01.10.2019 р. у справі №910/8287/18, від 12.11.2020 р. у справі №916/712/17.

З матеріалів справи, а саме наданої відповідачем інформації з ЄДР ЮО, ФО-П та ГФ, випливає, що станом на дату укладення договору ОСОБА_1 , який підписав його як директор відповідача, дійсно не був керівником товариства, а єдиною зазначеною в реєстрі особою, яка на той час мала право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, була ОСОБА_4 , натомість ОСОБА_1 мав статус керівника ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» у період здійснення поставок за відповідними видатковими накладними - у грудні 2019 року. Вказане в реєстрі обмеження щодо підписання ним договорів на суму більше 20000 грн не розповсюджується на підписання окремих накладних понад цю суму, оскільки такі не можуть вважатись самостійними договорами в розумінні цивільного законодавства за наявності укладеного договору, в межах якого здійснюються поставки.

За визначенням статті першої Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

За приписами пункту 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частина друга статті 9 Закону та пункт 2.4. Положення встановлюють такі обов`язкові реквізити первинного документа: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно з пунктом 2.5. Положення, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Подані позивачем видаткові накладні, як і товарно-транспортні накладні, не містять прізвищ, ініціалів, назв посад осіб, які прийняли товар від імені ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп», однак зроблені від імені отримувача товару підписи на товарно-траспортних та видаткових накладних посвідчені відбитком круглої печатки ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп».

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.58-1 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Варто зазначити, що наявні у справі видаткові накладні, які є первинними документами, містять такі обов`язкові реквізити як назву, дату складання, назву підприємства, від імені якого їх складено, зміст та обсяг господарських операцій, одиниці їх виміру, посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій і правильність їх оформлення з боку постачальника, а також скріплені печатками особисті підписи всіх осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції.

Виходячи з цього, а також того, що особа несе повну відповідальність за законність використання її печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на первинних документах, а відповідач не доводив, що печатка була загублена, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що нею могла протиправно скористатись неуповноважена особа, суд зазначає, що відсутність у видаткових накладних назви посади осіб, які отримали товар, за наявності підписів, засвідчених відтиском печатки покупця, не може бути підставою для невизнання господарської операції. Відтиск печатки відповідача на накладних дозволяє з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, котра брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій, як таку, що діяла від імені відповідача.

Аналогічні правові позиції щодо можливості підтвердження відбитком печатки обставин участі особи в отриманні товару викладені у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 915/878/16 та від 29.01.2020 р у справі №916/922/19.

Разом з тим суд, оглянувши оригінали документів, вважає висновок про те, що поставлений товар було прийнято саме директором відповідача ОСОБА_1 , більш вірогідним, аніж протилежний, оскільки всі накладні містять підпис, що співпадає з підписом ОСОБА_1 на договорі та заяві свідка, і стосовно цих накладних відсутні належні докази того, що підпис вчинено іншою особою, подати які, в силу розподілу тягаря доказування, повинен був саме відповідач як сторона, що посилалась на такі обставини.

Отже, суд встановив, що на видаткових та товарно-транспортних накладних директор відповідача поставив свої підписи і завірив їх відбитком печатки відповідача, тому суд вважає, що товар було прийнято уповноваженим представником відповідача.

Щодо наданих позивачем податкових накладних суд зазначає, що вони не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не можуть буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, проте можуть оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами у справі.

Пунктом 201.10 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З поданих позивачем доказів вбачається, що він відображав господарські операції з поставки товару, здійснені у грудні 2019 року, у своєму податковому обліку, тобто складені та зареєстровані ним податкові накладні мали стати для відповідача підставами для нарахування податкового кредиту та, беручи до уваги зміст листа ГУ ДПС у Львівській області, вірогідно, і стали такими в реальності, так як відповідачем за грудень 2019 року до складу податкового кредиту було включено ПДВ на суму 533932,63 грн по контрагенту ТзОВ «Бетонікс».

Відповідач не доводив того, що не скористався даним кредитом або вчиняв дії з корегування податкових накладних, заперечуючи існування таких операцій, чим можуть додатково підтверджуватись обставини дійсного отримання ним товару.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.11.2019 р. у справі №905/49/15 та постанові від 25.06.2020 р. у справі №924/233/18.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням законодавцем в дію у 2019 році нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №917/2101/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі №129/1033/13-ц).

Суд зазначає, що докази на підтвердження фактів здійснення позивачем поставок товару та існування заборгованості відповідача (товарно-транспортні, видаткові та податкові накладні) є в своїй сукупності більш вірогідними, ніж дані, що зазначаються на спростування таких обставин, і в цілому зводяться лише до вказівки на неналежність проставлених підписів ОСОБА_1.

Більш того ці докази свідчать про те, що відбулось наступне схвалення правочину відповідачем шляхом вчинення вже уповноваженою на той час особою - директором ОСОБА_1 дій, які свідчили про прийняття договору до виконання.

Стосовно відсутності у вищезгаданих первинних бухгалтерських документах та документах податкової звітності конкретного посилання на договір поставки продукції №13/10-1 від 13.10.2017 р., суд зазначає, що вказане не впливає на можливість підтвердження такими документами факту схвалення саме цього договору за відсутності в суду доказів щодо існування будь-яких інших договорів поставки, укладених між сторонами.

Схожа правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 16.07.2020 р. у справі №923/831/18.

Отже, слід вважати, що позивачем доведено наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог про стягнення боргу, зокрема доведено фактичне здійснення 111 поставок товару, а також те, що ці поставки відбулися в межах та на виконання договору поставки продукції №13/10-1 від 13.10.2017 р.

З огляду на все викладене, позиція відповідача щодо недійсності договору та відсутності правовідносин стосовно поставки товару за ним видається суду необґрунтованою і такою, що не може бути покладена в основу судового рішення, ухваленого за результатами вирішення даного спору.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст.626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Як передбачено ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 601 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зі змісту пунктів 2.6. та 2.7. укладеного договору поставки випливає, що покупець повинен здійснити попередню оплату по кожній партії продукції в розмірі 70% вартості протягом трьох банківських днів з моменту погодження чергового замовлення. Водночас кінцевий розрахунок з постачальником за партію продукції повинен бути проведений не пізніше 10 банківських днів з моменту прийняття поставленої партії товару.

Суд вважає, що вказані положення договору щодо оплати за поставлений товар за аналогією мають застосовуватись і до оплати простою автотранспорту постачальника, так як вартість простою разом з вартістю товару входила до загальної суми, вказаної у видаткових накладних, а сторони не узгодили окремий порядок та строк оплати простою, який був би відмінним від порядку і строків оплати самого товару.

При цьому за своєю суттю вартість простою не є збитками чи санкцією, яка підлягає застосуванню, адже не пов`язується з вчиненням покупцем правопорушення, а фактично виступає платою покупця за використання транспорту постачальника понад тривалість його використання, яка охоплюється вартістю поставленої продукції і не оплачується окремо.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не здійснював попередньої оплати товару, а позивач поставив товар без її отримання, отже переданий товар (як і вартість простою) в будь-якому випадку підлягав оплаті протягом 10 банківських днів з моменту прийняття, а саме:

- видаткові накладні від 23.12.2019 р. на загальну суму 48428 грн мали бути оплачені по 11.01.2020 р. включно;

- видаткові накладні від 24.12.2019 р. на загальну суму 191802 грн мали бути оплачені по 13.01.2020 р. включно;

- видаткові накладні від 25.12.2019 р. на загальну суму 189631 грн мали бути оплачені по 13.01.2020 р. включно;

- видаткові накладні від 26.12.2019 р. на загальну суму 240500 грн мали бути оплачені по 14.01.2020 р. включно;

- видаткові накладні від 27.12.2019 р. на загальну суму 163664 грн мали бути оплачені по 15.01.2020 р. включно;

- видаткові накладні від 28.12.2019 р. на загальну суму 1130830 грн мали бути оплачені по 16.01.2020 р. включно;

- видаткові накладні від 30.12.2019 р. на загальну суму 133502 грн мали бути оплачені по 16.01.2020 р. включно;

- видаткові накладні від 31.12.2019 р. на загальну суму 57354 грн мали бути оплачені по 16.01.2020 р. включно.

Визначаючи ці дати, суд врахував, що у 2019 році відбулося перенесення банківських днів з 30.12.2019 р. на 21.12.2019 р. та з 31.12.2019 р. на 28.12.2019 р., а у 2020 році - з 06.01.2020 р. на 11.01.2020 р.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано у ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що, в свою чергу, є підставою для стягнення боргу за поставлений і неоплачений товар в сумі 2131961 грн та боргу за простій в сумі 23750 грн.

Як визначено частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1- 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписам, встановленим Господарським кодексом України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статей 1 і 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами п.5.2. договору, у випадку невиконання п.п.2.6., 2.7. цього договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, встановленої у цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожний день прострочення.

Частинами першою та другою статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, в зобов`язальних правовідносинах вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується.

Виходячи з того, що відповідач не виконував обов`язок щодо сплати за поставлений йому товар у визначені строки, а також не спростував своєї вини в порушенні зобов`язання, нарахування позивачем пені за періоди існування прострочення є підставним.

Суд здійснив перерахунок заявленої до стягнення пені по поставках товару без вартості простою, оскільки позивач не нараховував на неї пеню, вважаючи за можливе для спрощення розрахунку визначити загальні суми заборгованості, прострочення за якими розпочалось в один день (12.01.2020 р. щодо поставок, здійснених 23.12.2019 р.; 14.01.2020 р. щодо поставок, здійснених 24.12.2019 р. і 25.12.2019 р.; 15.01.2020 р. щодо поставок, здійснених 26.12.2019 р.; 16.01.2020 р. щодо поставок, здійснених 27.12.2019 р.; 17.01.2020 р. щодо поставок, здійснених 28.12.2019 р., 30.12.2019 р. і 31.12.2019 р.). Внаслідок цього суд встановив, що стягненню підлягає пеня в сумі 170037,12 грн -

Сума боргу (грн)Розмір подвійної облікової ставки (%)Кількість днів у роціКількість днів простроченняПеріод прострочення (включно)Сума пені (грн)
1912.01.2020 - 30.01.2020678,79
4231.01.2020 - 12.03.20201222,61
4213.03.2020 - 23.04.20201111,46
4724.04.2020 - 09.06.2020995,02
61714.01.2020 - 30.01.20204629,92
64231.01.2020 - 12.03.20209320,36
64213.03.2020 - 23.04.20208473,05
64724.04.2020 - 09.06.20207585,40
61615.01.2020 - 30.01.20202794,43
64231.01.2020 - 12.03.20205976,97
64213.03.2020 - 23.04.20205433,61
64724.04.2020 - 09.06.20204864,37
61516.01.2020 - 30.01.20201736,34
64231.01.2020 - 12.03.20203961,44
64213.03.2020 - 23.04.20203601,30
64724.04.2020 - 09.06.20203224,03
661417.01.2020 - 30.01.202013639,87
664231.01.2020 - 12.03.202033341,91
664213.03.2020 - 23.04.202030310,83
664724.04.2020 - 09.06.202027135,41
Всього170037,12
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку 3% річних, нарахованих на суми вартості товару і простою, суд також визначивши загальні суми заборгованості, прострочення за якими розпочалось в один день, встановив, що сумою 3% річних є 25787,64 грн - ((48428 грн х 3% / 366 днів х 150 днів (з 12.01.2020 р. по 09.06.2020 р. включно)) + 381433 грн х 3% / 366 днів х 148 днів (з 14.01.2020 р. по 09.06.2020 р. включно)) + 240500 грн х 3% / 366 днів х 147 днів (з 15.01.2020 р. по 09.06.2020 р. включно)) + 163664 грн х 3% / 366 днів х 146 днів (з 16.01.2020 р. по 09.06.2020 р. включно)) + 1321686 грн х 3% / 366 днів х 145 днів (з 17.01.2020 р. по 09.06.2020 р. включно)) = 595,43 грн + 4627,22 грн + 2897,83 грн + 1958,60 грн + 15708,56 грн = 25787,64 грн)

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як встановлено ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи все наведене, суд дійшов висновку, що права позивача були порушені, а позовні вимоги підлягають задоволенню частково в частині стягнення 2131061 грн основного боргу, 23750 грн простою, 25787,64 грн 3% річних та 170037,12 грн пені. В задоволенні 372,36 грн 3% річних та 3326,02 грн пені слід відмовити.

Як передбачено п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Оскільки згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судовий збір підлягає покладенню на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 13, 53, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 165, 233, 236, 237, 238, 241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп», м.Львів, вул.Скорини, 32, кв.77 (ідентифікаційний код 40746462) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонікс», м.Львів, вул.Коломийська, 5/29 (ідентифікаційний код 37800 грн основного боргу, 23750 грн простою, 25787,64 грн 3% річних, 170037,10 грн пені та 35259,54 грн судового збору.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 30.11.2020 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 18.12.2020 р. (з врахуванням тимчасової непрацездатності судді у період з 07.12.2020 р. по 11.12.2020 р. включно).

Суддя З.П. Гоменюк