РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.12.2020Справа № 910/12174/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД" пров. Лабораторний, 1Б, м.Київ, 01133

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОСАТ" пр-т. Перемоги, 89-А, м. Київ, 03115

про стягнення 53305,76 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Просат" про стягнення 53305,76 грн., а саме 17588,11 грн. основного боргу та 35717,65 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору оренди № 55/18 від 20.11.2018 року в частині своєчасної сплати орендної плати та комунальних послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нарахована пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 09.09.2020 року від позивача надійшла заява № 85 від 04.09.2020 року про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.09.2020, за результатами розгляду заяви позивача № 85 від 04.09.2020 року про усунення недоліків позовної заяви останню прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/12174/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, враховуючи клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/12174/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, від позивача 18.11.2020 року через канцелярію суду надійшли пояснення № 108 від 17.11.2020 року, в яких останній зазначає про допущення в тексті позовної заяви помилки, а саме щодо помилкового зазначення в тексті «рахунку № 1558 від 30.11.2019 року компенсація комунальних послуг за листопад 2019 року в сумі 1077,49 грн.», в той час як вірним є зазначення «рахунок № 1558 від 30.11.2018 року (компенсація комунальних послуг за період листопад 2018 року в сумі 1077,49 грн.». А також позивач зазначив про наявність заборгованості з оренди та відшкодування комунальних платежів за період листопад 2018 року, червень - серпень 2019 року в сумі 17588,11 грн. та укладення між сторонами договору оренди № 68/16 від 19.12.2016 року строком дії до 31.12.2017 року, який було продовжено додатковою угодою від 26.12.2017 року по 31.12.2018 року. Пояснення та додані документи разом з доказами надсилання на адресу відповідача судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від позивача на час розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позов, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала Господарського суду від 14.09.2020 року про відкриття провадження у справі № 910/12174/20 надсилалась на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, а саме: пр-т Перемоги, 89-А, м. Київ, 03115, та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з тим ухвала суду від 14.09.2020 повернута відділенням поштового зв`язку 19.09.2020 неврученою відповідачу у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, матеріали справи не містять та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того згідно п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), провадження № 11-268заі18).

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 910/12174/20 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідача та повідомлення його про розгляд справи судом.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтями 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 14.09.2020, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОСАТ" не скористалося наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 20 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» (орендодавець за Договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Просат" (відповідач у справі, орендар за Договором) укладено Договір оренди № 55/18 (далі - Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) частину даху (далі - об`єкт оренди), за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, 1.

Згідно п. 1.3 Договору останній визначає взаємовідносини сторін щодо строкового, платного користування орендарем об`єктом оренди.

Розділами 2 - 9 Договору сторони узгодили об`єкт оренди, орендну плату та порядок розрахунків, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, відновлення об`єкту оренди та умови його повернення, термін дії та порядок розірвання договору тощо.

Даний Договір вступає в силу з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі приміщення орендареві, і діє з моменту підписання вищезазначеного Акту по 30 червня 2019 року включно, але у всякому разі до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (п. 7.1 Договору).

Вказаний договір підписаний представниками орендаря та орендодавця і скріплений печатками сторін.

В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до спірного Договору.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 Договору об`єктом оренди є нежитлове приміщення загальною площею 5 кв.м.

Опис технічного стану об`єкта оренди на момент передачі його орендареві, його склад відображено в акті прийому-передачі об`єкта оренди, що є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1) (п.2.3 Договору).

Згідно умов п.1.2 Договору об`єкт оренди використовується орендарем для розміщення обладнання широкосмугового радіодоступу до мережі Інтернет та іншого обладнання, а також здійснення експлуатації та обслуговування такого обладнання за місцем його розташування.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Підпунктом 4.4.2 пункту 4.2 Договору передбачено, що орендар зобов`язаний у присутності орендодавця підтвердити технічний стан об`єкта оренди та прийняти його за актом прийому-передачі. Передача об`єкта оренди оформляється сторонами шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта оренди не пізніше 01 січня 2019 року. Якщо орендар у визначений термін не підписує акт приймання-передачі об`єкта оренди договір оренди вважається не дійсним.

За умовами п. 7.1 Договору вступ орендаря у користування об`єктом оренди настає одночасно із підписанням сторонами Акту прийому - передачі об`єкта оренди орендарю. Датою повернення об`єкта оренди вважається дата підписання акту прийому-передачі в частині повернення орендодавцю.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов Договору орендодавець передав, а орендар прийняв у орендне користування згідно з Договором окреме, визначене індивідуальними ознаками майно - частину даху, загальною площею 5 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, на підтвердження чого 01 січня 2019 року між орендодавцем та орендарем без зауважень було підписано та скріплено печатками Акт № 1 прийому-передачі об`єкта оренди за Договором оренди № 55/18 від 20.11.2018 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Факт отримання нерухомого майна в оренду, його характеристики та подальше користування сторонами не заперечувались.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем було належним чином виконано свій обов`язок з передачі в оренду ТОВ «Просат» об`єкта оренди - частину даху, загальною площею 5 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, на підставі Договору, а відповідачем прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь - яких зауважень.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Як зазначалось судом вище, згідно п. 9.1 Договору останній вступає в силу з моменту підписання сторонами Акту приймання- передачі приміщення орендареві і діє з моменту підписання вказаного акту по 30.06.2019 року включно, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.7.4 Договору зміни та доповнення, що вносяться до Договору, мають обов`язковий характер для його сторін лише у випадках їх оформлення у вигляді письмових додаткових угод, підписаних сторонами.

Всі зміни та доповнення до Договору оформлюються сторонами додатковими письмовими Угодами, та підписуються уповноваженими на це посадовими особами (п. 7.6 Договору).

Як встановлено судом та зазначено позивачем в позовній заяві Додатковою угодою від 20.06.2019 року до Договору (Додаток № 4), копія якої наявна в матеріалах справи, сторони дійшли згоди продовжити дію Договору оренди № 55/18 від 20.11.2018 року по 31.05.2020 року включно.

При цьому суд зазначає, що укладення між сторонами Договору оренди було спрямоване на отримання відповідачем права на користування окремим, визначеним індивідуальними ознаками майном - частиною даху, що, в свою чергу, породжує обов`язок відповідача сплачувати плату за користування орендованим майном.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, згідно п. 3.1 Договору за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, місячний розмір якої на дату підписання сторонами договору становить 3750,00 грн.

Орендна плата коригується на індекс інфляції починаючи з другого місяця, який розраховується з дати підписання сторонами Акту прийому - передачі на отримання орендарем об`єкта оренди. Індексація орендної плати за кожний наступний місяць здійснюється відповідно до офіційно оприлюдненого індексу інфляції за попередній місяць. Коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється 1 раз на рік.

Відповідно до п. 3.3 Договору додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених Податковим кодексом України, який сплачується орендарем разом з орендною платою.

Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно протягом 5 (п`яти) банківських днів після отримання рахунку, але не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця (п.3.4 Договору).

Окрім цього за умовами п. 3.5 Договору вартість комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість оренди земельної ділянки орендар компенсує з розрахунку пропорційно орендованій площі або за лічильниками. Оплата здійснюється щомісячно, окремо від вартості плати за оренду, на підставі пред`явлених рахунків орендодавця в кінці поточного місяця, виходячи з розрахунків орендодавця, договорів орендодавця з обслуговуючими, організаціями та ґрунтуються на реальних розрахунках з ними. Термін оплати не більше 5 (п`яти) банківських днів після отримання вказаного рахунку.

Ці компенсації включають в себе: оплату електроенергії по лічильнику; оплату обслуговування пожежної сигналізації; витрати по платі за землю; оплату за освітлення території та східців; охорону будинку.

Як стверджує позивач в позовній заяві, в порушення умов Договору відповідач свої договірні зобов`язання щодо перерахування коштів за оренду майна та компенсації комунальних послуг в обумовлені Договором строки не здійснив, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість з орендної плати в сумі 13500,00 грн. за період червень, липень, серпень 2019 року та з компенсації комунальних послуг в сумі 4088,11 грн. за період листопад 2018 року, червень - серпень 2019 року, всього 17588,11 грн.

При цьому позивач, звертаючись до суду із даним позовом, надав на підтвердження своїх доводів щодо наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати та компенсації комунальних послуг копії виставлених орендареві рахунків, а саме: № 1558 від 30.11.2018 року на компенсацію комунальних послуг за листопад 2018 року на суму 1077,49 грн., № 786 від 03.06.2019 року на сплату орендної плати за червень 2019 року в сумі 4500,00 грн., № 855 від 27.06.2019 року на компенсацію комунальних послуг за червень 2019 року на суму 1117,99 грн., № 939 від 01.07.2019 року на сплату орендної плати за липень 2019 року в сумі 4500,00 грн., № 1009 від 31.07.2019 року на компенсацію комунальних послуг за липень 2019 року на суму 1052,87 грн., № 1081 від 01.08.2019 року на сплату орендної плати за серпень 2019 року в сумі 4500,00 грн., № 1157 від 29.08.2019 року на компенсацію комунальних послуг за серпень 2019 року на суму 839,76 грн.

Доказів опротестування виставлених позивачем рахунків до суду не надходило, будь-які заперечення з боку відповідача щодо повного та належного виконання ТОВ "Карбон ДТД" умов Договору в частині надання в оренду майна (частини даху) та понесення комунальних витрат станом на час розгляду справи відсутні.

При цьому як вбачається з матеріалів справи відповідач у визначені Договором строки орендні платежі та компенсацію комунальних послуг належним чином не здійснив, у зв`язку з чим станом на дату звернення позивачем до суду за відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Просат», за твердженням позивача, обліковується прострочена заборгованість по орендній платі за період червень - серпень 2019 року в сумі 13500,00 грн. та з компенсації комунальних послуг за період листопад 2018 року, червень - серпень 2019 року в сумі 4088,11 грн., всього 17588,11 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У зв`язку порушенням відповідачем строків оплати виставлених рахунків та з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до орендаря з листом - претензією про повернення боргу та припинення подачі електроенергії (вих. № 144 від 10.09.2019 року), в якому зазначив про невжиття орендодавцем заходів щодо погашення заборгованості протягом трьох місяців та з посиланням на п.7.8 Договору зазначив про розірвання Договору в односторонньому порядку з 31.08.2019 року, одночасно зазначивши про нарахування пені та припинення згідно умов п.4.1.3 Договору подачі електроенергії на орендованому об`єкті.

Згідно наявної в матеріалах справи копії листа - претензії від 10.09.2019 року, останній разом з долученими до нього рахунками на оплату оренди за червень - серпень 2019 року та компенсацію комунальних витрат за листопад 2018 року, червень - серпень 2019 року, а також актом звірки за період січень 2018 рок у- серпень 2019 року та розрахунком пені було особисто отримано директором ТОВ «Просат» 11.09.2019 року, що підтверджується підписом останнього на вказаному листі - претензії.

Окрім цього, позивач звертався до відповідача з листом - претензією (вих. № 145 від 10.09.2019 року), який разом з доданими до нього аналогічними документами було направлено на адресу відповідача 18.09.2019 року, що підтверджується копіями фіскального чеку від 18.09.2019 року та опису вкладення від 18.09.2019 року, та згідно наявної мі в матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 123 отримано ТОВ «Просат» 19.09.2019 року.

Проте, вказані листи - претензії залишені відповідачем без задоволення та відповіді, заборгованість з орендної плати та компенсації комунальних витрат ТОВ «Просат» погашена не була.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов`язання щодо здійснення орендних платежів за оренду майна та компенсації комунальних послуг у вказаних сумах у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась прострочена заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку позивач просив суд стягнути в поданій позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним Договору оренди № 55/18 року від 20.11.2018 року та Додаткової угоди від 20.01.2019 року до нього та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що розмір заборгованості з орендної плати за користування орендованим майном відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 13500,00 грн. заборгованості з орендної плати за період червень - серпень 2019 року підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо решти позовних вимог про стягнення заборгованості з компенсації комунальних послуг суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України встановлено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Як зазначалось судом вище, за умовами п. 7.1 Договору вступ орендаря у користування об`єктом оренди настає одночасно із підписанням сторонами Акту прийому - передачі об`єкта оренди орендарю, та з моменту підписання сторонами вказаного Акту Договір вступає в силу.

Так, в матеріалах справи наявна копія підписаного обома сторонами без зауважень у відповідності до умов п.п.4.4.2 п.4.2, 7.1 Договору Акт прийому - передачі об`єкта оренди від 01.01.2019 року, згідно якого об`єкт оренди передано орендареві відповідно до умов Договору в задовільному стані з 01 січня 2019 року.

Отже, вказана дата є датою початку терміну дії спірного Договору оренди № 55/18 від 20.11.2018 року.

Поряд із цим суд зауважує, що позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Наразі, підставою подання позивачем даного позову у справі № 910/17147/20 було неналежне виконання відповідачем - ТОВ «Просат» зобов`язань за спірним Договором оренди № 55/18 від 20.11.2018 року, зокрема, в частині своєчасної сплати орендної плати та компенсації комунальних витрат.

При цьому в поданих суду письмових поясненнях позивач повідомив суд про укладення між сторонами 19 грудня 2016 року Договору оренди № 68/16 терміном дії до 31.12.2017 року, предметом якого було теж саме майно, що і в спірному Договорі оренди № 55/18 від 20.11.2018 року.

В подальшому Додатковою угодою від 26.12.2017 року сторони продовжили дію Договору оренди № 68/16 від 19.12.2016 року по 31.12.2018 року, а також Додатковою угодою від 20.11.2018 року дійшли згоди розірвати 31.12.2018 року вказаний договір.

Таким чином, з урахуванням укладеного між сторонами Договору оренди № 68/16 від 19.12.2016 року та додаткових угод до нього, зважаючи на узгоджений сторонами термін дії останнього до 31.12.2018 року та приймаючи до уваги фактичну передачу відповідачу орендодавцем майна в оренду згідно спірного Договору оренди № 55/18 від 20.11.2018 року за Актом - прийому - передачі об`єкта оренди від 01.01.2019 року саме 01 січня 2019 року суд зазначає, що з цієї дати позивачем має здійснюватись нарахування орендної плати та компенсації комунальних витрат за спірним Договором оренди № 55/18 від 20.11.2018 року, який є підставою виникнення між сторонами правовідносин оренди.

Натомість, як свідчать матеріали справи, позивачем у даному позові до складу позовних вимог включено вимоги про стягнення з відповідача 1077,49 грн. заборгованості компенсації комунальних витрат за листопад 2018 року згідно рахунку № 1558 від 30.11.2018 року, які, за висновками суду, виникли під час дії та на підставі іншого договору, укладеного між сторонами, а саме договору оренди № 68/16 від 19.12.2016 року, а отже виходять за межі даного позову.

Відтак, з огляду на вищенаведене та зважаючи на підстави даного позову, який ґрунтується на Договорі оренди № 55/18 від 20.11.2018 року, позовні вимоги про стягнення 1077,49 грн. компенсації комунальних витрат за листопад 2018 року задоволенню не підлягають, оскільки позивачем у встановленому законом порядку не було доведено належними, достатніми і допустимими доказами тих обставин, на які від посилався як на підставу своїх вимог до відповідача у вказаній частині.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що розмір заборгованості з компенсації комунальних послуг підтверджується в сумі 3010,62 грн. та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з компенсації комунальних послуг підлягають частковому задоволенню в сумі 3010,62 грн.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

З урахуванням приписів ст.549, ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 ст.546 та ст.547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами п. 5.6 Договору сторони передбачили, що за несвоєчасну сплату орендних та комунальних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожний день прострочення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань щодо сплати орендної плати та компенсації комунальних витрат у строки, визначені умовами Договору, позивачем нараховано згідно п.5.6 Договору та пред`явлено до стягнення пеню за період з 05.12.2018 року по 07.08.2020 року включно у розмірі 35717,65 грн., яку останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до ч. 1 ст. 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Окрім того, за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частини 2 статті 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Аналогічну правову позицію викладено в п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» (далі - Постанова № 14).

Враховуючи вищевикладене, позивачем мало здійснюватись нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення, оскільки передбачене умовам п. 5.6 Договору нарахування пені в розмірі 0,5% від суми несплачених орендних платежів за кожен день прострочення не відповідає приписам чинного законодавства.

Також суд зазначає, що згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 5.6 Договору щодо нарахування пені від суми несплачених платежів за кожен день прострочення, без визначення чіткого строку нарахування не дає іншого (більшого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Як встановлено судом та зазначалось вище, за умовами п. 3.4 Договору орендна плата сплачується щомісячно протягом 5 (п`яти) банківських днів після отримання рахунку, але не пізніше 10 числа поточного місяця.

Проте, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів отримання рахунків на оплату орендної плати за червень - серпень 2019 року саме в період нарахування, при визначенні граничного строку виконання необхідно виходити зі строку оплати не пізніше 10 числа поточного місяця, той час як позивачем обрано граничним строком оплати оренди за червень - серпень 2019 року 07.06.2019 року, 05.07.2019 року та 05.08.2019 року відповідно.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені судом встановлено, що розмір пені за порушення строків оплати орендних платежів за Договором, перерахований судом у відповідності до вимог цивільного законодавства та положень Договору, в межах визначеного судом періоду (не пізніше 10 числа поточного місяця), приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та враховуючи визначені ч. 6 ст. 232 ГК України обмеження строку нарахування шістьма місяцями, становить 2166,80 грн. пені, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, за порушення строків оплати орендних платежів підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 2166,80 грн. пені.

Також суд зазначає, що за умовами п.3.5 Договору термін оплати вартості комунальних послуг - не більше 5 (п`яти) банківських днів після отримання вказаного рахунку.

Наразі, як свідчать матеріали справи, будь - яких інших доказів отримання відповідачем рахунків на компенсацію комунальних послуг за червень - серпень 2019 року, окрім листа - претензії від 10.09.2019 року № 144 з особистою відміткою директора ТОВ «Просат» від 11.09.2019 року про отримання листа з доданими до нього рахунками на оплату, зокрема, компенсації комунальних витрат за червень - серпень 2019 року, позивачем суду не надано, у зв`язку з чим граничний строк оплати рахунків за вказаний період має визначатись з урахуванням дати отримання 11.09.2019 року та становить 18.09.2019 року. Відповідно, початком періоду прострочення виконання зобов`язання з оплати компенсації комунальних платежів за червень - серпень 2019 року має бути визначена дата 19.09.2019 року.

З урахуванням висновків суду щодо належної до стягнення компенсації комунальних послуг за червень - серпень 2019 року, за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені за порушення строків компенсації комунальних витрат судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до вимог цивільного законодавства та положень Договору, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення та обмежений з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, становить 419,93 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за порушення строків компенсації комунальних послуг підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 419,93 грн.

Зважаючи на вищевикладене, загальна сума пені, яка за висновками суду підлягає стягненню з відповідача за порушення строків оплати орендної плати та компенсації комунальних послуг за Договором, становить 2586,73 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОСАТ" (пр-т Перемоги, 89-А, м. Київ, 03115, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОН ЛТД" (пров. Лабораторний, 1Б, м. Київ, 01133, ) 16 510,62 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот десять грн. 62 коп.) боргу, 2586,73 грн. (дві тисячі вісімдесят шість грн. 73 коп.) пені та судовий збір у розмірі 753,06 грн. (сімсот п`ятдесят три грн. 06 коп.)

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 21 грудня 2020 року.

Суддя А.М. Селівон