ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Справа № 903/89/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Невірковця Миколи Матвійовича на рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. (повний текст - 22.09.2020р.) у справі №903/89/20 (суддя Дем`як В.М.)

за позовом Заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі:

1) Забродівської сільської ради Ратнівського району Волинської області, Ратнівський район, с. Заброди

2) Західного офісу Держаудитслужби, м. Львів

до Фізичної особи-підприємця Невірковця Миколи Матвійовича, Волинська область, м. Ковель

про визнання недійсним договору в частині та повернення суми ПДВ

за участі представників:

прокурор - Кривецька-Люліч Т.А., посвідчення №057466 від 15.10.2020р.;

ФОП Невірковець Д.М., паспорт № НОМЕР_1 від 07.02.2013р.;

представник ФОП Невірковець Д.М. - Крючков В.О., посвідчення №7 від 04.01.2012р.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20 задоволено позов Заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі: 1) Забродівської сільської ради Ратнівського району Волинської області, 2) Західного офісу Держаудитслужби, до Фізичної особи-підприємця Невірковця Миколи Матвійовича. Визнано недійсним п.3.1 Договору поставки "брикетів торфових" №30/01 від 30.01.2018р. укладеного між Забродівської сільською радою Ратнівського району та ФОП Невірковцем Миколою Матвійовичем в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість в сумі 94446 грн. Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Невірковця Миколу Матвійовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) повернути Забродівській сільській раді Ратнівського району (44160, Ратнівський р-н., с.Заброди, вул.Лесі Українки, 2, ) сплачену за договором поставки №30/01 від 30.01.2018р. суму податку на додану вартість у розмірі 93351,94 грн. Стягнуто з відповідача на користь Прокуратури Волинської області 4204,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Фізична особа - підприємець Невірковець Микола Матвійович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (вх.№3025/20 від 02.11.2020р.).

В скарзі зазначає, що з положень п.30.4. ст.30 Податкового кодексу України випливає, що отримання платником податку податкової пільги не тягне за собою її загальнообов`язкове використання, а ставиться у залежність від волевиявлення одержувача цієї пільги на її подальше використання. Таким чином, наявність податкових пільг, що передбачені чинним законодавством, сама по собі не вимагає будь-якого коригування кінцевої вартості товарів (робіт, послуг), оскільки це є правом платника податків.

Стверджує, що сторони Договору поставки уклали його у відповідності до умов, що визначені в тендерній документації за наслідками конкурсних торгів, тому умови таких Договорів не могли відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції. Дана позиція узгоджується із позицією Верховного суду, що викладена у Постанові від 02.05.2018р. у справі №910/14411/16.

Сторони погодили умови вказаного Договору поставки, повністю виконали зобов`язання за даним Договором та у зв`язку з повним й належним виконанням кожною зі сторін своїх зобов`язань, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається відповідно до норм чинного законодавства України.

За таких обставин, відсутні підстави для зменшення ціни договору з огляду на відсутність умов такого зменшення у договорі та з огляду на заборону такого зменшення через повне виконання договору згідно приписів ч.3 ст.632 Цивільного кодексу України.

Оскільки, пункт договору в частині включення в оплату податку на додану вартість містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору, то договір не може бути визнаний недійсним в цій частині. Дана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 02.05.2018р. у справі №910/14411/16.

Скаржник також зазначає, що при визначені ціни товару в оспорюваному Договорі сторони керувались нормами саме Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України та Законом України «Про публічні закупівлі», а норми Податкового кодексу України, в свою чергу, регулюють відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Більше того, обов`язок перевірки дотримання податкового законодавства при укладенні та виконанні господарський договорів покладено на органи ДПС у відповідності до ст.191 ПК України, а тому позивач, що діє в інтересах держави в особі: Відділу освіти, молоді та спорту Шацької райдержадміністрації Волинської області (Волинська область, смт.Шацьк), Західного офісу Держаудитслужби (м.Львів), робить передчасні та надумані висновки щодо дотримання податкового законодавства при укладенні оспорюваного Договору поставки, які виходять за межі його компетенції.

Таким чином, ні позивач, ні господарські суди не вправі перекладати на себе повноваження органів державної влади в сфері нарахування та сплати податків, а також дотримання вимог податкового законодавства платниками податків. Питання, пов`язані з податковими правовідносинами, що виникли між підприємством та державою в особі фіскальних органів, не входять до кола обставин, які підлягають дослідженню у даній господарській справі, оскільки регулюють інші правовідносини.

Посилається на практику Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 12.05.2018р. у справі №910/14411/16 та від 13.06.2019р. у справі №911/1641/18.

На підставі викладеного просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю; розгляд справи проводити за участі представників відповідача, здійснити розподіл судових витрат. Також скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020р. поновлено Фізичній особі-підприємцю Невірковцю Миколі Матвійовичу строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 18.11.2020р. об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4. Зупинено дію рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20.

Роз`яснено прокурору, позивачу про їх право у строк до 16.11.2020р. подати до суду письмові відзиви на апеляційну скаргу з доказами надсилання відповідачу копії відзиву та доданих до нього документів.

16.11.2020р. (вх.№7503/20) на адресу суду від Заступника прокурора Волинської області надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві прокурор зазначає, що сторони при укладанні договору від 30.01.2018р. №30/01 на поставку "торфових брикетів" зобов`язані були також керуватись положеннями Податкового кодексу України.

Стверджує, що лише прямі безпосередні дії відповідача - ФОП Невірковця М.М. призвели до того, що до договору на закупівлю "торфових брикетів" від 30.01.2018р. №30/01 сторони незаконно включили вартість товару із врахуванням податку на додану вартість (ПДВ).

Також прокурор вважає, що хоча розмір ПДВ і включається до загальної суми договору, однак не є умовою про ціну у розумінні цивільного та господарського законодавства, так як не може встановлюватися на власний розсуд та за погодженням сторін, оскільки є податком, регулювання справляння якого здійснюється імперативними нормами ПК України.

Визнання судом недійсним договору в частині незаконного включення до ціни товару суми ПДВ не призводить до визнання недійсним частини договору щодо самої ціни товару, яка є обов`язковою істотною умовою договору, та до визнання договору недійсним в цілому. Договір був би чинним і без включення до нього недійсної частини.

Звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 02.05.2018р. у справі №910/14411/16 встановив обставини, за яких, в першу чергу, включення ПДВ до ціни товару було правомірним та законним, водночас, у справі №903/89/20 включення ПДВ до ціни товару, відбулось всупереч вимог п.45 підрозділу 2 розділу XX ПК України та Закону України "Про Митний тариф України (розділи IV-V)"

Зазначає, що з огляду на те, що Договір поставки "брикету торфового" від 30.01.2018р. №30/01, укладений між Забродівською сільською радою та ФОП Невірковцем М.М., був би дійсним і без включення до ціни товару податку на додану вартість, відтак до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст.217 Цивільного кодексу України та визнати недійсним окрему частину правочину - п.3.1. Договору, яким до ціни товару "брикету торфового" включено податок на додану вартість.

За таких обставин, коли в порушення вимог податкового законодавства ФОП Невірковець М.М. безпідставно включив суму ПДВ до вартості товару, за який Забродівська сільська рада розрахувалась в повному обсязі, відповідач зобов`язаний повернути органу місцевого самоврядування суму сплаченого податку на додану вартість в розмірі 93314,94 грн.

На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача на рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20р., а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Саврія В.А. у період з 17.11.2020р. по 25.11.2020р. судове засідання у справі №903/89/20 18 листопада 2020р. о 11:00 год. не відбулось.

Ухвалою від 26.11.2020р. розгляд апеляційної скарги призначено на 16.12.2020р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 17.12.2020р. представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Прокурор заперечив проти вимог апеляційної скарги та надав пояснення по справі, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Невірковця Миколи Матвійовича, а рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20 залишити без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

28.12.2017р. на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель "Prozorro.gov.ua" оприлюднене оголошення про проведення процедури закупівлі за №UA-2017-12-28-001049-c по предмету ДК021:2015-09110000-3 "Тверде паливо" (брикети торфові) на загальну суму 578900 грн.

Пропозиції по лоту-1 - тверде паливо (брикети торфові) надало 3 учасника: відповідач ФОП Невірковець М.М. з ціновою пропозицією 566676,00 грн., ПП "Західпроменерго" із ціновою пропозицією 578897,55 грн., та ДП "Волиньторф" із ціновою пропозицією 577476,90 грн. переможцем даної закупівлі визначено ФОП Невірковця М.М., оскільки останнім подано найнижчу цінову пропозицію.

30.01.2018р. між позивачем (замовник) та відповідачем (постачальник) укладено Договір поставки №30/01, згідно п.п.1.1., 1.2. якого постачальник зобов`язався поставити замовникові тверде паливо (брикети торфові) згідно специфікації (додаток 1), яка є невід`ємною частиною Договору ДК021:2015:09110000-3, тверде паливо, а замовник - прийняти та оплатити такий товар. Обсяги закупівлі товарів можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

Згідно п.п.2.1, 2.2 Договору постачальник повинен поставити замовнику товар, якість якого відповідає умовам договору. Постачальник гарантує, що товар, який поставляється в рамках цього договору відповідає по якості стандартам, іншій документації, що встановлює вимоги по якості товару.

Пунктами 3.1, 3.2 Договору передбачено, що ціна даного договору становить з урахуванням всіх витрат, зборів, податків та обов`язковими платежами постачальника 566676,00 грн. у тому числі ПДВ 94 446,00 грн. Ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Як погоджено п.4.1 Договору оплата товару здійснюється замовником в національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок учасника за фактом постачання з відстрочкою платежу до 30 календарних днів. У разі затримки бюджетного фінансування, розрахунки за поставлений товар здійснюється протягом 10-ти банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок. Бюджетні зобов`язання за договором реєструються в межах відповідних бюджетних асигнувань.

Пунктом 5.2 Договору встановлено, що доставка товару здійснюється окремими партіями на протязі 2018 року за вказівкою/потребою замовника на протязі 3-х днів.

02.04.2018р. сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору поставки від 30.01.2018р. №30/01, доповнено п.п.5.3 Договору поставки, наступними словами: загальний об`єм поставки 468,835 т. (т.1, арк.справи 39).

На виконання умов вказаного договору постачальником поставлено, а замовником прийнято товар на загальну суму 559882,72 грн, у тому числі ПДВ - 93351,94 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, замовник здійснив розрахунки за поставлений товар, всього на суму 559882,72 грн, у тому числі ПДВ - 93351,94 грн., про що свідчать платіжні доручення (т.1, арк.справи 17-29).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно з п.3 ч.1 ст.1311 Конституції в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 АПК України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999р. №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Отже, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року зі справи № 806/1000/17).

У справі "Менчинська проти Російської Федерації" ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Частиною четвертою статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014р. №1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015р.

Системне тлумачення положень статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.10.2019р. у справі №923/35/19, від 23.07.2020р. у справі № 925/383/18.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.07.2020р. у справі №904/5598/18.

27.12.2019р. заступником прокурора області на адресу Забродівської сільської ради та на адресу Західного офісу Управління західного офісу Держаудитслужби у Волинській області було направлено повідомлення, в якому зазначалось, що Ковельською місцевою прокуратурою встановлено підстави для представництва інтересів держави в суді, якщо останні не звернуться самостійно з відповідними позовами до суду (т.1, арк.справи 47, 48).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі №912/2385/18, Постанова КГС ВС від 18.08.2020 №914/1844/18 зазначила, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З огляду на звернення прокуратури до позивачів та відсутність звернення позивачами до суду з позовом після отримання повідомлень прокуратури, позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 травня 2020 року по справі №912/2385/18 ВС КГС у постанові №904/5598/18 від 20.07.2020, Постанова КГС ВС від 18.08.2020 №914/1844/18 суд вважає звернення прокурора до суду обґрунтованим.

Західний офіс Держаудитслужби в письмових поясненнях за вх.№01-57/2223/20 від 26.03.2020р. (т.1, арк.справи 150-157) просив не залучати його в якості позивача.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель.

Положенням про Державну аудиторську службу України (надалі - Положення), яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016р. №43, в редакції, що діяла на час звернення з позовом, визначено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (п.1).

Таким чином, уповноваженим органом держави у сфері державних закупівель є Держаудитслужба, яка не зверталася з позовом до суду про визнання недійсним договору в частині включення ПДВ.

В поясненнях Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області посилалося на те, що у нього не було підстав для самостійного звернення до суду, оскільки воно не здійснювало заходи державного фінансового контролю щодо відповідача. Також звертає увагу суду на те, що Законом №2939 - ХІІ "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю не надано право звертатися з позовами до фізичних осіб - підприємців, приватних підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, а лише до підконтрольної установи за результатами проведених заходів державного фінансового контролю.

Враховуючи приписи Положення про Державну аудиторську службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016р. №43, Держаудитслужба набуває статусу позивача внаслідок звернення до суду з метою усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду України залишив без змін судові рішення у справі №912/898/18, якими позов прокурора, поданий в інтересах Східного офісу Державної аудиторської служби України та Управління освіти, молоді та спорту міської ради, було задоволено, посилаючись в тому числі й на те, що Держаудитслужба за результатами вирішення спору не набуває майнових прав чи майна, а її залучення до участі у справі не впливає на права чи обов`язки учасників справи та не призводить до іншого результату вирішення спору.

Крім цього, як вірно зазначено судом першої інстанції, позиція Держаудитслужби викладена в письмових поясненнях суперечить вимогам ч.3 ст.7 Закону України "Про публічні закупівлі", ст.ст.5,10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" "Положення про Державну аудиторську службу України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 03.02.2016 №43, висновкам Верховного суду у постановах за №924/1237/17 від 20.09.2018р., №924/1256/17 від 07.12.2018, №912/894/18 від 20.02.2019р., №905/1806/18 від 03.09.2019р.

У свою чергу, звернення прокурора до суду не стосується захисту повноважень зазначених органів, пов`язаних із реалізацією державної політики у сфері публічних закупівель чи моніторингу публічних закупівель. Також не встановлено, що органами державного фінансового контролю скеровано будь-які вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання активів, які не були виконанні, що й зумовило виникнення в останніх права на звернення до суду.

З позовної заяви вбачається, що в обґрунтування порушень інтересів держави прокурор посилається на нераціональне та неефективне витрачання бюджетних коштів, що, у свою чергу, позбавляє Забродівську сільську раду можливості проводити належну та якісну політику держави, унеможливлює реалізацію принципів максимальної ефективності та економії закупівель тощо.

Отже, прокурор правомірно звернувся з позовом в інтересах держави в особі Забродівської сільської ради Ратнівського району Волинської області, Ратнівський район та Західного офісу Держаудитслужби до Фізичної особи-підприємця Невірковця Миколи Матвійовича.

Предметом позову є визнання недійсним правочину в частині включення до ціни за товар сум ПДВ та стягнення розміру ПДВ з тієї підстави, що операції з поставки товару, що був предметом оспорюваного договору, станом на дату його укладення та виконання були звільненні від оподаткування ПДВ.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як встановлено ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, пунктами 30.1.-30.4., 30.9. Податкового кодексу України унормовано, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п. 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат. Платник податків вправі використовувати податкову пільгу з моменту виникнення відповідних підстав для її застосування і протягом усього строку її дії. Платник податків вправі відмовитися від використання податкової пільги чи зупинити її використання на один або декілька податкових періодів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Податкові пільги, не використані платником податків, не можуть бути перенесені на інші податкові періоди, зараховані в рахунок майбутніх платежів з податків та зборів або відшкодовані з бюджету. Податкова пільга надається, зокрема шляхом звільнення від сплати податку та збору.

Відповідно до п.45 підрозділу 2 розділу XХ ПК України (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного правочину) тимчасово, до 01.01.2019р., звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання на митній території України вугілля та/або продуктів його збагачення товарних позицій 2701, 2702, 2703 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД. У разі застосування зазначеної пільги норми п.198.5 ст.198 цього Кодексу не застосовуються в частині товарів/послуг, необоротних активів, суми податку на додану вартість з вартості яких були включені до податкового кредиту у звітних (податкових) періодах, що передували періоду початку застосування пільги. Платник податків може відмовитися від використання зазначеної пільги чи зупинити її використання на один або декілька звітних (податкових) періодів шляхом подання заяви. Заява, у якій зазначається перелік товарних позицій товарів згідно з УКТ ЗЕД і період, на який платник відмовляється чи зупиняє використання пільги, подається до контролюючого органу за місцем реєстрації платника податків до настання звітного періоду, в якому платник податку не передбачає використання зазначеної пільги. Відмова від використання пільги, зазначеної у цьому пункті, чи зупинення її використання застосовується з першого числа звітного (податкового) періоду, зазначеного у заяві.

Зі змісту наведених норм вбачається, що платником ПДВ за операціями з постачання на митній території України вугілля та/або продуктів його збагачення товарних позицій 2701, 2702, 2703 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД є лише ті платники податку, які подали до контролюючого органу за місцем реєстрації заяву про відмову чи зупинення використання пільги.

Тобто, за відсутності такої заяви звільнення операцій з постачання на митній території України вугілля та/або продуктів його збагачення товарних позицій 2701, 2702, 2703 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД від оподаткування ПДВ відбувається автоматично, у силу приписів імперативної норми ПК України.

Із умов договору та платіжних доручень слідує, що предметом поставки за оспорюваним правочином був торфобрикет.

Як зазначалося вище, звільненню від оподаткування ПДВ підлягають операції з постачання на митній території України вугілля та/або продуктів його збагачення товарних позицій 2701, 2702, 2703 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД.

Згідно із Законом України "Митний тариф України (розділи IV - V)" до товарної позиції 2701 відносяться вугілля кам`яне, антрацит; брикети, котуни та аналогічні види твердого палива, одержані з кам`яного вугілля: вугілля кам`яне, антрацит, пилоподібне або непилоподібне, але неагломероване, антрацит, бітумінозне вугілля, коксівне вугілля, брикети, котуни та аналогічні види твердого палива, одержані з кам`яного вугілля, інше; до товарної позиції 2702 відносяться лігніт, буре вугілля, агломеровані або неагломеровані, крім гагату: лігніт, буре вугілля, пилоподібні або непилоподібні, неагломеровані, лігніт, буре вугілля, агломеровані; до товарної позиції 2703 00 00 00 відносяться торф (включаючи торф`яний дрібняк) агломерований або неагломерований; до товарної позиції 2704 00 відносяться коксі навіпкокс із кам`яного вугілля, лігніту, бурого вугілля або торфу, агломеровані або неагломеровані, вугілля реторне тощо.

Відповідно до наказу Державної фіскальної служби України №4901 від 09.06.2015р. "По затвердження Пояснень до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності", виданого з метою забезпечення виконання Закону України "Про Митний тариф України" та постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2012р. №428 "Про затвердження Порядку ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності", надано роз`яснення до товарної позиції 2703: 2703 00 00 00 - торф (включаючи торф`яний дрібняк) агломерований або неагломерований, в яких зазначено, що до цієї товарної позиції відносяться всі сорти торфу, включаючи висушений чи агломерований торф, використовуваний як паливо, подрібнений торф, торф`яний дрібняк і т.д., використовувані як підстилку для тварин, для удобрення ґрунту або для інших цілей. Суміші торфу з піском чи глиною, основна властивість яких визначається торфом, також включаються до цієї товарної позиції незалежно від того, містять вони чи не містять невеликі кількості поживних елементів: азоту, фосфору чи калію. Такі продукти зазвичай використовуються як ґрунт для квіткових горщиків. Проте до цієї товарної позиції не включаються: (a) волокна торфу (відомі як "берандин"), приготовлені для використання як текстильний матеріал (розділ XI); (b) квіткові горщики та інші вироби з торфу, включаючи ізоляційні листи для будинків, одержувані різанням або формуванням (група 68).

Отже, постачання брикетів торфових відноситься до операцій, що звільнені від оподаткування ПДВ.

У той же час, за умовами оспорюваного договору ціна на торфобрикети, що поставлялись для відділу освіти сформовано з врахуванням ПДВ.

Докази подання відповідачем до контролюючого органу за місцем реєстрації заяву про відмову чи зупинення використання пільги, передбаченої п. 45 підрозділу 2 розділу XХ ПК України відсутні (лист ГУ ДФС у Волинській області №11306/10/03-20-52-33-15 від 21.12.2019р. (т.1, арк.справи 46).

При цьому, положення статті 22 Закону України "Про публічні закупівлі" містять вимоги до тендерної документації замовника, серед яких є лише вимога про валюту, у якій повинна бути розрахована і зазначена ціна тендерної пропозиції. Інших вимог, зокрема пов`язаних із формування ціни з обов`язковим включенням до неї сум ПДВ, немає.

Пунктом 1 Розділу V "Оцінка тендерної пропозиції" тендерної документації позивача визначено, що учасник у своїй тендерній пропозиції зазначає ціну з урахуванням ПДВ. Якщо учасник не є платником ПДВ, то він зазначає ціну з позначкою "без ПДВ".

В Інформації про необхідні технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі, що є Додатком №1 до тендерної документації, вказано, що учасник визначає ціну на товар, який він пропонує поставити за договором, з урахуванням усіх своїх витрат на доставку, навантаження, розвантаження, зберігання, страхування товару, податків і зборів, що сплачуються або мають бути сплачені, та інших витрат, визначених законодавством.

У свою чергу, оскільки відповідач не подав до контролюючого органу за місцем реєстрації заяву про відмову чи зупинення використання пільги, установленої п.45 підрозділу 2 розділу XХ ПК України, він станом на дату укладення правочину був звільнений від оподаткування ПДВ в операціях з постачання на митній території України вугілля та/або продуктів його збагачення товарних позицій 2701, 2702, 2703 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД.

Документами тендерної документації підтверджено включення ПДВ в ціну договору поставки в період коли учасник був звільнений від оподаткування, що суперечить вимогам Закону України "Про державні закупівлі" та Податковому кодексу України.

Крім цього, відповідно до інформації головного управління ДПСУ у Волинській області від 21.12.2019р. №11306/10/03-20-52-33-15, ФОП Невірковець М.М. не подавав заяви про відмову від використання пільги на оподаткування ПДВ операцій з постачання на митній території України вугілля або продуктів його збагачення товарних позицій 2701,2702,273 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД, в тому числі торфу, упродовж 2016-2018 років (т.1, арк.справи 46).

Згідно ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.05.2018р. у справі №910/14411/16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи відповідача відповідність договору поставки торфобрикетів №30/01 від 30.01.2018р. тендерній документації, а тому не підлягає визнанню недійсним, не приймаються до уваги, оскільки тендерна документації в частині включення ПДВ прямо суперечить вимогам Закону України "Про публічні закупівлі" та Податковому кодексу України.

При цьому, відповідальність не знімається з позивача, який належним чином не проконтролював відповідність тендерної пропозиції відповідача вимогам, зокрема податкового законодавства.

Однак, у першу чергу саме відповідач, як учасник закупівлі, повинен був сформувати цінову пропозицію, виходячи із реальних витрат, які ним мали бути понесені у зв`язку із виконанням договору про закупівлю товарів за державні кошти, у разі визнання його переможцем.

У свою чергу, податкова пільга, установлена п.45 підрозділу 2 розділу XХ ПК України, діє з 01.01.2017р. (оспорюваний правочин вчинений 30.01.2018р.), а відтак відповідач повинен був знати про необхідність її застосування або вчинити дії, спрямовані на відмову чи зупинення використання зазначеної податкової пільги.

Зважаючи на викладене, відповідач, подаючи тендерну пропозицію, повинен був сформувати вартість товару (брикети торфові) без урахування ПДВ.

Апелянт посилається на те, що ціна є істотною умовою господарського договору, а тому визнання такої умови недійсною має наслідком визнання правочину недійсним у цілому.

Згідно ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У розумінні приписів наведених норми ціна є однією із найважливіших умов відплатного договору. Сторони мають право встановлювати ціну в договорі на власний розсуд.

В окремих випадках, визначених законом, в договорах застосовуються ціни, що встановлені або регулюються уповноваженими на те органами. Тобто держава або уповноважені нею органи можуть встановлювати фіксовані ціни у вигляді граничного рівня цін або рівня рентабельності тощо.

Водночас, відповідно до п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п.14.1.178 ст.14 ПК України).

Отже, порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки (операції, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами ПК України та, відповідно, не можуть встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

З наведеного вбачається, що хоча ПДВ включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну у розумінні цивільного та господарського законодавства, так як не може встановлюватися на власний розсуд та за погодженням сторін, оскільки є податком, регулювання справляння якого здійснюється імперативними нормами Податкового кодексу України.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позовною вимогою у справі є визнання недійсним правочину в частині включення до ціни товару суми ПДВ, а не про внесення змін до договору, тобто у цій справі не йдеться про зміну ціни договору чи зміну істотних умов договору, а тому до спірних правовідносин вимоги ч.ч.2, 3 ст.634 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" застосуванню не підлягають.

За загальним правилом ст.217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину.

Колегія суддів погоджується, що оскільки договір про закупівлю був би дійсним і без включення до ціни товару ПДВ, відтак до вказаних відносин застосовується ст.217 Цивільного кодексу України.

Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України, ст.ст.207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч.ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України. На підставі ст.215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Матеріалами справи підтверджується наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину в частині включення до ціни товару суми ПДВ недійсним на момент його вчинення.

Враховуючи викладене, сума ПДВ була безпідставно включена відповідачем до тендерної пропозиції, а відтак і до умов оспорюваного правочину, а тому позовну вимогу в цій частині правомірно задоволено Господарським судом Волинської області.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача суми ПДВ в розмірі 93351,94 грн слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція), а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Як було встановлено, збитки державі завдано безпідставним включенням відповідачем до ціни товару, що був предметом державної закупівлі, суми ПДВ. Факт такої безпідставності установлено шляхом визнання правочину в цій частині недійсним.

Колегія суддів погоджується, що вказані правовідносини підпадають під дію глави 83, зокрема ст.ст.1212, 1213 Цивільного кодексу України. Так, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Прокурор у позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь позивача 93351,94 грн.

Як було встановлено, у порушення податкового законодавства, яке відповідач знав або у будь-якому випадку зобов`язаний був знати, безпідставно включив до вартості товару, за який позивач розрахувався у повному обсязі, суми ПДВ, що суперечить інтересам суспільства, а тому вимоги прокурора про стягнення 93351,94 грн задоволено правомірно.

При цьому судом враховано, що прокурором вжито заходів задля усунення помилки позивача, допущеної під час процедури закупівлі за державні кошти, у розумні строки.

Викладеним вище підтверджуються наступні висновки суду першої інстанції: сума ПДВ була безпідставно (у порушення п. 45 підрозділу 2 розділу XХ ПК України) включена відповідачем до тендерної пропозиції, відтак і до умов оспорюваного правочину, а отже судом установлена наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину в цій частині недійсним; враховуючи, що відповідач отримав суму ПДВ без достатньої правової підстави (на підставі правочину, визнаного в цій частині недійсним), отже зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти в сумі 93351,94 грн;

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Слід зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Невірковця Миколи Матвійовича на рішення Господарського суду Волинської області від 16.09.2020р. у справі №903/89/20 залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено "21" лютого 2020 р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Коломис В.В.