ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2020 р. Справа№ 911/1163/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

на рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020

у справі № 911/1163/20 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

про стягнення 255 795,24 грн заборгованості за договором постачання природного газу №1539/1617-ТЕ-17 від 12.09.2016

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - КП "Софія", відповідач) про стягнення 304 702,15 грн заборгованості, в тому числі: 156 273,50 грн пені, 36 866,53 грн 3% річних, 111 562,12 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу № 1539/1617-ТЕ-17 від 12.09.2016 щодо здійснення своєчасної оплати за поставлений природний газ.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що за вищевказаним договором відповідачеві було поставлено природний газ на загальну суму 5 303 574,52 грн, проте останній його оплату здійснював несвоєчасно, у зв`язку з чим має сплатити на користь позивача пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, нарахованих на суму несвоєчасно здійсненої оплати за поставлений газ.

01.07.2020 позивач надав до суду першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог, вказуючи на те, що Верховним Судом у справах № 908/2648/18, № 912/684/19, № 912/685/19, № 910/1827/19, № 916/2259/18, № 912/690/19 були сформовані правові висновки, викладені у відповідних постановах щодо відсутності правових підстав для нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат на кошти, які держава компенсує за рахунок коштів, сплачених на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків (у тому числі - спільних протокольних рішень), у зв`язку з чим просив стягнути з КП "Софія" пеню у розмірі 156 273,50 грн, 3% річних у розмірі 26 964,84 грн та інфляційні втрати у розмірі 72 556,90 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 11/1163/20 позовні вимоги задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач станом на 30.11.2016 мав заборгованість перед позивачем за поставлений газ, яка остаточно була ним погашена лише 26.12.2016, а тому дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» на відповідача не поширюється, а нарахування пені, річних та інфляційних втрат є правомірними та доведеними позивачем належними доказами; на кошти, сплачені відповідачем на виконання Спільних протокольних рішень від 19.01.2017, від 15.02.2017, від 16.03.2017, від 19.04.2017 позивачем пеня, 3% річних та інфляційні втрати не нараховувались; оскільки виконання відповідачем договірних зобов`язань з порушення строків було зумовлене несвоєчасністю розрахунків з ним споживачів (населення), проте доказів на підтвердження цих обставин відповідач не надав, суд вважав за неможливе застосувати до правовідносин, що склалися між сторонами приписи ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Комунальне підприємство "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, зазначаючи про порушення судом під час його ухвалення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано п.3.17.4 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» щодо зменшення розміру неустойки, виходячи з інтересів сторін, оцінки винятковості випадку (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, а також правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013; суд не врахував тих обставин, що відповідач є теплогенеруючим підприємством, яке засноване виключно на комунальній формі власності, а відтак покладення на нього додаткових витрат ляже непомірним тягарем та негативно вплине на розвиток місцевої системи теплопостачання та технічний стан мереж; газ, який постачався за договором, використовувався відповідачем для виробництва теплової енергії, що споживалась населенням, розрахунки яким за спожитий газ здійснювались із значною затримкою, що і призвело до утворення заборгованості, яка не зумовлена винними діями відповідача; судом не було враховано, що частина боргу, на яку позивачем нараховано нестойку, була погашена скаржником на підставі постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, що свідчить про здійснення оплати послуг з газопостачання шляхом зарахування коштів державного бюджету через казначейські рахунки ГУ ДКС у Київській області, місцевого Управління соціального захисту населення та відповідача на рахунок позивача, а відтак кінцева дата їх зарахування позивачеві залежала не від скаржника, а від дати виділення коштів з державного бюджету.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 колегією суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В. поновлено КП "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.11.2020, встановлено АТ "НАК "Нафтогаз України" строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20.

Позивач скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач наголошував на безпідставності її доводів, зокрема, щодо незастосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, оскільки нараховані штрафні санкції не є надмірно великими у порівнянні з невиконаним зобов`язанням відповідача за договором постачання газу; збитковість підприємства, на яку посилається відповідач не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, при цьому останній не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо; відсутність вини відповідача у виникненні боргу та його важкий фінансовий стан не є винятковою обставиною, що дає підстави для звільнення від відповідальності; через непогашення відповідачем заборгованості до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", застосування ч. 3 ст.7 цього Закону є неправомірним; посилання скаржника на оплату частини боргу на підставі постанови КМУ від 11.01.2005 №20 не впливають на законність ухваленого судом рішення, оскільки Верховним Судом у низці постанов висловлено правову позицію щодо правомірності нарахування пені, 3% річних та інфляційних нарахувань на заборгованість, яка сплачена власними коштами відповідача.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4293/20 від 09.11.2020 у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1163/20.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2020 апеляційну скаргу у справі №911/1163/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20 прийнято до провадження вищевказаним складом суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20 відкладено на 25.11.2020 у зв`язку з задоволенням клопотання скаржника про відкладення розгляду справи на іншу дату, вмотивованого перебуванням уповноваженого представника на самоізоляції у зв`язку з хворобою Covid-19 до 13.11.2020 включно.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4967/20 від 25.11.2020 у зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1163/20.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2020 апеляційну скаргу у справі №911/1163/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

На електронну пошту Північного апеляційного господарського суду 23.11.2020 від скаржника надійшло чергове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю направлення повноважного представника для участі у судовому засіданні, з причини перебування останнього на самоізоляції включно до 01.12.2020.

У судове засідання відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача проти задоволення клопотання заперечив, вказуючи на повторну неявку представника відповідача у судове засідання.

Обговоривши питання щодо заявленого відповідачем клопотання, враховуючи думку представника позивача та зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів, порадившись на місці, визнала клопотання скаржника необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки обставини, на які посилається відповідач, не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим ухвалила здійснювати розгляд апеляційної скарги без участі скаржника.

Так, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її доводів та законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

25.11.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 12.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) (на даний час - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") та Комунальним підприємством "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (споживач) було укладено договір № 1539/1617-ТЕ-17 постачання природного газу, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Згідно з п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 природний газ обсягом до 980,0 тис.куб.м.

У відповідності з п. 3.4 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.

Регульована ціна на природний газ (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до його вартості відповідно до Податкового кодексу України), який постачається за цим договором, визначається згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758 (п. 5.1 договору).

Пунктом 5.2 договору визначено, що ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 5930,40 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Згідно з п. 8.2 договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

Пунктом 10.3 договору сторони визначили, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації та проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Разом з тим, 23.01.2017 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та КП "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області було підписано додаткову угоду № 1 до договору постачання природного газу від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17.

31.03.2017 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та КП "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області було підписано додаткову угоду № 2 до договору постачання природного газу від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, відповідно до п. 1 якої п. 2.1 договору було доповнено наступним: " 2.1 постачальник передає споживачу в період з 01.04.2017 до 30.09.2017 газ обсягом до 7 тис.куб.м.".

Пункт 5.1 договору сторони домовились викласти в наступній редакції: "5.1 ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2017 року № 187".

Місцевим господарським судом встановлено, що на виконання договору постачальником було передано, а споживачем отримано природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 404 382,12 грн; від 30.11.2016 на суму 866 710,16 грн; від 31.12.2016 на суму 1 060 764,72 грн; від 31.01.2017 на суму 1 202 851,18 грн; від 28.02.2017 на суму 988 502,80 грн; від 31.03.2017 на суму 739 651,34 грн; від 30.04.2017 на суму 40 712,20 грн, які підписані повноважними представниками та скріплені печатками сторін. Відповідачем отримання від позивача наведених обсягів природного газу не заперечується.

Разом з тим, місцевим господарським судом встановлено, що 19.01.2017 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області (сторона № 1, далі ГУ ДКСУ), Департаментом фінансів Київської обласної держадміністрації (сторона № 2, далі Депаратмент ФКОДА), Комунальним підприємством "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради (сторона № 3) та НАК "Нафтогаз України" (сторона остання) було підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 334 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, відповідно до п. 1 якого предметом цього спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

У відповідності з п. 2.1 Спільного протокольного рішення сторони погоджують перелік підприємств (установ, організацій), що беруть участь у проведенні взаєморозрахунку, та послідовність виконання сторонами Спільного протокольного рішення.

Згідно з п. 2.2 Спільного протокольного рішення ДКСУ перераховує кошти загального фонду Державного бюджету України стороні № 1 у сумі 257 800,00 грн з приміткою "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20".

Пунктом 2.3 Спільного протокольного рішення передбачено, що сторона № 1 перераховує на рахунок сторони № 2 кошти у сумі 257 800,00 грн із записом у графі "призначення платежу": "за грудень місяць 2016 року "П" 51900,00 грн."; за грудень місяць 2016 року "С" 205900,00 грн." Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20".

Сторона № 2 перераховує стороні № 3 через рахунки з обліку доходів районних/міських бюджетів та реєстраційні рахунки управлінь соціального захисту населення РДА/МВК пільги та субсидії у сумі 257 800,00 грн із записом у графі "призначення платежу": "за грудень місяць 2016 року "П" 51900,00 грн. за грудень місяць 2016 року "С" 205900,00 грн." Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20 (п. 2.4 Спільного протокольного рішення).

Відповідно до п. 2.5 Спільного протокольного рішення сторона № 3 перераховує стороні останній кошти у сумі 257 800,00 грн, у тому числі - ПДВ 42 966,67 грн, за природний газ за 2016 рік згідно з договором від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, із записом в графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, за природний газ за 2016 рік, договір від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, у тому числі - ПДВ 42966,67 грн".

За умовами п. 2.6 Спільного протокольного рішення сторона остання перераховує кошти в сумі 257 800,00 грн до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Згідно з п. 3 Спільного протокольного рішення, з метою реалізації цього Спільного протокольного рішення сторони зобов`язуються: забезпечити подання до органів Державної казначейської служби України належним чином оформлених спільних протокольних рішень та платіжних доручень згідно з Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, затвердженим наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерстві фінансів України від 03.08.2015 № 493/688 (далі - Порядок проведення розрахунків); перерахувати кошти наступній стороні, а сторона остання - до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок; оперативно обмінюватись наявною інформацією, виходячи з принципів задоволення взаємних інтересів, у процесі реалізації цього Спільного протокольного рішення; забезпечити проведення розрахунків відповідно до цього Спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на рахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою Спільним протокольним рішенням.

У відповідності з п. 4 Спільного протокольного рішення сторони, що підписали Спільне протокольне рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог Постанови Уряду від 11.01.2005 № 20 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов`язань за цим Спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.

Вказане Спільне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування (п. 5.3 Спільного протокольного рішення).

15.02.2017 між ГУ ДКСУ у Київській області (сторона № 1), Департаментом фінансів Київської обласної держадміністрації (сторона № 2), Комунальним підприємством "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради (сторона № 3) та НАК "Нафтогаз України" (сторона остання) було підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 1000 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, відповідно до п. 1 якого предметом цього спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Згідно з п. 2.2 Спільного протокольного рішення ДКСУ перераховує кошти загального фонду Державного бюджету України стороні № 1 у сумі 307 500,00 грн. з приміткою "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20".

Пунктом 2.3 Спільного протокольного рішення передбачено, що сторона № 1 перераховує на рахунок сторони № 2 кошти у сумі 307500,00 грн. із записом у графі "призначення платежу": "за січень місяць 2017 року "П" 61 400,00 грн"; за січень місяць 2017 року "С" 246 100,00 грн" Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20".

Сторона № 2 перераховує стороні № 3 через рахунки з обліку доходів районних/міських бюджетів та реєстраційні рахунки управлінь соціального захисту населення РДА/МВК пільги та субсидії у сумі 307 500,00 грн із записом у графі "призначення платежу": "за січень місяць 2017 року "П" 61 400,00 грн. за січень місяць 2017 року "С" 246 100,00 грн" Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20 (п. 2.4 Спільного протокольного рішення).

Відповідно до п. 2.5 Спільного протокольного рішення сторона № 3 перераховує стороні останній кошти у сумі 307 500,00 грн, у тому числі - ПДВ, за природний газ за 2016 рік згідно з договором від 12.09.2016 № 539/1617-ТЕ-17, із записом в графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, за природний газ за 2016 рік, договір від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, у тому числі - ПДВ 51 250,00 грн."

За умовами п. 2.6 Спільного протокольного рішення сторона остання перераховує кошти в сумі 307 500,00 грн до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Пункти 2.1, 3, 4 та п. 5.3 Спільного протокольного рішення є аналогічними наведеним вище пунктам Спільного протокольного рішення від 19.01.2017.

16.03.2017 між ГУ ДКСУ у Київській області (сторона № 1), Департаментом фінансів КОДА (сторона № 2), КП "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради (сторона № 3) та НАК "Нафтогаз України" (сторона остання) було підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу №1748 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, відповідно до п. 1 якого предметом цього спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Згідно з п. 2.2 Спільного протокольного рішення ДКСУ перераховує кошти загального фонду Державного бюджету України стороні № 1 у сумі 444 500,00 грн з приміткою "Постанова Уряду від 11.01.2005 №20".

Пунктом 2.3 Спільного протокольного рішення передбачено, що сторона № 1 перераховує на рахунок сторони № 2 кошти у сумі 444 500,00 грн із записом у графі "призначення платежу": "за лютий місяць 2017 року "П" 71 200,00 грн"; за лютий місяць 2017 року "С" 373 300,00 грн" Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20".

Сторона № 2 перераховує стороні № 3 через рахунки з обліку доходів районних/міських бюджетів та реєстраційні рахунки управлінь соціального захисту населення РДА/МВК пільги та субсидії у сумі 444 500,00 грн із записом у графі "призначення платежу": "за лютий місяць 2017 року "П" 71 200,00 грн за лютий місяць 2017 "С" 373 300,00 грн" Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20 (п. 2.4 Спільного протокольного рішення).

Відповідно до п. 2.5 Спільного протокольного рішення сторона № 3 перераховує стороні останній кошти у сумі 444 500,00 грн, 216 557,00 грн за природний газ за 2016 рік згідно з договором від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, із записом в графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, за природний газ за 2016 рік, договір від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, у тому числі - ПДВ 36 092,83 грн"; 227 943,00 грн за природний газ за 2017 рік згідно з договором від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, із записом в графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, за природний газ за 2017 рік, договір від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, у тому числі - ПДВ 37990,50 грн".

За умовами п. 2.6 Спільного протокольного рішення сторона остання перераховує кошти в сумі 444 500,00 грн до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Пункти 2.1, 3, 4 та п. 5.3 Спільного протокольного рішення є аналогічними наведеним вище пунктам Спільного протокольного рішення від 19.01.2017.

19.04.2017 між ГУДКС у Київській області (сторона № 1), Департаментом фінансів КОДА (сторона № 2), КП "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради (сторона № 3) та НАК України" (сторона остання) було підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 2267 за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, відповідно до п. 1 якого предметом цього спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Згідно з п. 2.2 Спільного протокольного рішення ДКСУ перераховує кошти загального фонду Державного бюджету України стороні № 1 у сумі 360 900,00 грн з приміткою "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20".

Пунктом 2.3 Спільного протокольного рішення передбачено, що сторона № 1 перераховує на рахунок сторони № 2 кошти у сумі 360 900,00 грн із записом у графі "призначення платежу": "за березень місяць 2017 року "П" 66 900,00 грн"; за березень місяць 2017 року "С" 294 000,00 грн" Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20".

Сторона № 2 перераховує стороні № 3 через рахунки з обліку доходів районних/міських бюджетів та реєстраційні рахунки управлінь соціального захисту населення РДА/МВК пільги та субсидії у сумі 360 900,00 грн із записом у графі "призначення платежу": "за березень місяць 2017 року "П" 66 900,00 грн за березень місяць 2017 року "С" 294 000,00 грн" Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20 (п. 2.4 Спільного протокольного рішення).

Відповідно до п. 2.5 Спільного протокольного рішення сторона № 3 перераховує стороні останній кошти у сумі 360900,00 грн, у тому числі - ПДВ 60 150,00 грн за природний газ за 2017 рік згідно з договором від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, із записом в графі "призначення платежу": "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, за природний газ за 2017 рік, договір від 12.09.2016 № 1539/1617-ТЕ-17, у тому числі - ПДВ 60 150,00 грн".

За умовами п. 2.6 Спільного протокольного рішення сторона остання перераховує кошти в сумі 360 900,00 грн до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Пункти 2.1, 3, 4 та п. 5.3 Спільного протокольного рішення є аналогічними наведеним вище пунктам Спільного протокольного рішення від 19.01.2017.

В решті, як зазначив позивач, КП «Софія», в порушення умов договору, за отриманий природний газ розрахувалось несвоєчасно.

Посилаючись на те, що відповідач в порушення умов договору, за отриманий природний газ розраховувався несвоєчасно, порушивши тим самим право позивача на своєчасне отримання оплати за поставлений газ, останній звернувся до суду з даним позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період прострочення оплати.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необгрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, за яким у відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога НАК «Нафтогаз України» до КП «Софія» про стягнення пені у розмірі 156 273,50 грн, 3% річних у розмірі 26 964,84 грн та інфляційних втрат у розмірі 72 556,90 грн за неналежне виконання зобов`язань за договором №1539/1617-ТЕ-17 постачання природного газу від 12.09.2016.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення НАК «Нафтогаз України» і КП «Софія» Договору №1539/1617-ТЕ-17 постачання природного газу від 12.09.2016 було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції правильно встановив та вмотивовано констатував, що заборгованість за актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на суму 404 382,12 грн відповідачем була повністю погашена 27.12.2016; від 30.11.2016 на суму 866 710,16 грн повністю погашена 31.01.2017; від 31.12.2016 на суму 1 060 764,72 грн повністю погашена 27.03.2017; від 31.01.2017 на суму 1 202 851,18 грн повністю погашена 31.08.2017; від 28.02.2017 на суму 988 502,80 грн повністю погашена 31.08.2017; від 31.03.2017 на суму 739 651,34 грн повністю погашена 31.08.2017; від 30.04.2017 на суму 40 712,20 грн повністю погашена 31.08.2017, у зв`язку з чим позивач правомірно заявив вимоги щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», що набрав чинності 30.11.2016.

Вказаним нормативним актом визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 2 Закону, його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 1.2 договору від 12.09.2016 р. № 1539/1617-ТЕ-17, укладеного між сторонами у даній справі, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Частиною 1 ст. 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Зі змісту ст.ст. 4, 5, 6 вказаного Закону вбачається, що до реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, у той час як ч. 3 ст. 7 вказаного Закону визначає, що на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Відтак до заборгованості, що виникла і погашена до набрання чинності відповідним Законом, не можуть бути застосовані передбачені таким Законом правила і вимоги щодо необхідності включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що на суму боргу, яка існувала після 30.11.2016 та остаточно погашена лише 26.12.2016 (за зобов`язаннями з неоплаченої поставки природного газу у жовтні 2016 року) Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не поширюється, а тому нарахування пені, річних та інфляційних є правомірним.

З огляду на встановлене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на момент подачі даного позову заборгованість за договором №1539/1617-ТЕ-17 у відповідача була відсутня, однак така існувала на момент набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а тому застосування до даних правовідносин положень ч.3 ст. 7 цього Закону, є безпідставним.

Щодо посилання скаржника на оплату частини боргу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій», колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

НАК «Нафтогаз», звертаючись до суду з даним позовом, з урахуванням заяви № 14/4-4150-20 від 25.06.2020 (вх. № 13253/20 від 01.07.2020) про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 156 273,50 грн, 3% річних у розмірі 26 964,84 грн, інфляційні втрати у розмірі 72 556,90 грн за несвоєчасне виконання останнім зобов`язань з оплати отриманого природного газу за договором №1539/1617-ТЕ-17 від 12.09.2016.

Подання даної заяви зумовлено тим, що позивачем було враховано сформовану Верховним Судом у справах №908/2648/18, №912/684/19, №912/685/19, №910/1827/19 практику щодо правомірності нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість, яка сплачена власними коштами відповідача, відтак останнім зменшено позовні вимоги в частині нарахувань на заборгованість, яка утворилась у відповідача за Спільними протокольними рішеннями, і таким чином за наданими НАК «Нафтогаз» розрахунками, на кошти, сплачені на виконання Спільних протокольних рішень від 19.01.2017, від 15.02.217, від 16.03.2017, від 19.04.2017 пеня, 3% річних та інфляційні втрати не нараховувались, у зв`язку з чим апеляційні доводи скаржника суд визнає необгрунтованими.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Пунктом п. 8.2 договору встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору, перевіривши долучений позивачем до матеріалів справи розрахунок пені, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 та частково проведених КП «Софія» оплат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний позивачем розмір пені є арифметично вірним, обгрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 156 273,50 грн.

Крім того, позивачем нараховано відповідачеві 3% річних в сумі 26 964,84,00 грн та інфляційні втрати в сумі 72556,90 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем з урахуванням постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 та здійснених часткових оплат, у тому числі - за період з 26.11.2016 до 27.11.2016 на суму 404 382,12 грн в сумі 66,29 грн, з 28.11.2016 до 26.12.2016 на суму 354 382,12 грн в сумі 842,38 грн, з 27.12.2016 до 18.01.2017 на суму 463 292,28 грн в сумі 875,29 грн, з 19.01.2017 до 30.01.2017 на суму 363 292,28 грн в сумі 358,32 грн, з 26.01.2017 до 30.01.2017 на суму 753 264,72 грн в сумі 309,56 грн, з 31.01.2017 до 22.02.2017 на суму 716 557,00 грн в сумі 1 354,59 грн, з 23.02.2017 до 27.02.2017 на суму 416 557,00 грн в сумі 171,19 грн, з 28.02.2017 до 26.03.2017 на суму 216 557,00 грн в сумі 480,58 грн, з 28.02.2017 до 26.03.2017 на суму 397 451,18 грн в сумі 882,01 грн, з 27.03.2017 до 23.04.2017 на суму 314 008,18 грн в сумі 722,64 грн, з 24.04.2017 до 26.04.2017 на суму 164 008,18 грн в сумі 40,44 грн, з 27.04.2017 до 30.08.2017 на суму 14 008,18 грн в сумі 145,07 грн, з 28.03.2017 до 30.08.2017 на суму 988502,80 грн в сумі 12349,51 грн, з 26.04.2017 до 30.08.2017 на суму 739651,34 грн в сумі 7 720,74 грн, з 27.05.2017 до 30.08.2017 на суму 40 712,20 грн в сумі 321,24 грн.

Заявлений позивачем розмір 3% річних є арифметично вірним та обгрунтованим.

Водночас розмір інфляційних втрат, визначений позивачем до стягнення становить 72 556,90 грн, з урахуванням постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 та здійснених часткових оплат, у тому числі - за лютий 2017 року на суму 216 557,00 грн в сумі 2 165,57 грн, за березень 2017 року на суму 314 008,18 грн в сумі 5 652,15 грн, за квітень-липень 2017 року на суму 14 008,18 грн в сумі 797,18 грн, за квітень-липень 2017 року на суму 988 502,80 грн в сумі 40 081,63 грн, за травень-липень 2017 року на суму 739 651,34 грн в сумі 23 126,25 грн, за червень-липень 2017 року на суму 40 712,20 грн в сумі 734,12 грн, є також обгрунтованим, арифметично вірним.

Таким чином, з огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат ґрунтуються на вимогах законодавства та не суперечать Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», відтак підлягають задоволенню повністю.

Разом з тим, суд першої інстанції, розглянувши заяву відповідача, викладену у відзиві, про зменшення розміру штрафних санкцій, обґрунтовано відмовив у задоволенні такої.

Дану відмову судова колегія вважає правомірною і достатньо вмотивованою, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 233 Господарського кодексу України, вважає безпідставним.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до вищевказаної норми закону у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим з огляду на інтереси сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

Водночас обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2019 р. у справі 914/2252/18 від 11.09.2019 р. у справі № 905/2149/18, від 12.09.2019 р. у справі № 910/10427/18, від 27.09.2019 р. у справі № 923/760/16, від 03.10.2019 р. у справі № 914/2202/18.

Приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з матеріалів справи, в обґрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та відмову у задоволенні вимог позивача про їх стягнення відповідач вказував, що договірні зобов`язання були виконані ним у повному обсязі, однак з пропущенням встановленого строку, у зв`язку з незадовільним фінансовим станом, спричиненим несвоєчасністю розрахунків споживачів (населення).

Проте, суд зазначає, що вказані відповідачем обставини у даному випадку не можуть виступати в якості підстави для зменшення розміру відповідальності за несвоєчасне виконання взятих на себе господарських зобов`язань, оскільки будь-яких доказів на підтвердження неможливості погашення заборгованості перед позивачем через наявність перед відповідачем боргу у споживачів за теплопостачання та гаряче водопостачання скаржником не надано.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №922/1010/16 стосовно того, що збитковість підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, а відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо.

Враховуючи викладене та той факт, що позивачем обґрунтовано нараховано відповідачеві штрафні санкції за несвоєчасне погашення останнім сум заборгованості, суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Також колегія суддів поділяє правову позицію суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відмову позивачеві у задоволенні вимог останнього про стягнення штрафних санкцій у повному обсязі.

При цьому, місцевий господарський суд, посилаючись на ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, наголосив, що закон не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні обгрунтовано вказав про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявності жодних підстав для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором постачання природного газу № 1539/1617-ТЕ-17 від 12.09.2016.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності позивачем наявності правових підстав для стягнення з КП «Софія» пені, 3% річних та інфляційних втрат, а тому позов НАК «Нафтогаз України» підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом було надано належну оцінку фактичним обставинам даної справи та доводам як позивача, так і відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 11/1163/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують і підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Комунального підприємства «Софія» Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Софія" Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 16.07.2020 у справі № 911/1163/20.

4. Матеріали справи № 911/1163/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.12.2020.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз