ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2020 року м. Дніпро Справа № 908/1470/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецової І.Л., Чус О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 30.09.2020р. (суддя Мірошниченко М.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 01.10.2020р.) у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Коротенко Ірини Олексіївни ( АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 )

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство Абінбев Ефес Україна (03150, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 30-В)

про стягнення 19 960,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Коротенко Ірина Олексіївна звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ребенко Раїси Федорівни, про стягнення суми компенсації за договором експлуатації обладнання № UA_114_1516 від 01.01.2015р. у розмірі 19 960,10 грн., з яких: штрафні санкції у розмірі 9980,05 грн. та відновна вартість обладнання у розмірі 9 980,05 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.01.2015р. Фізична особа підприємець Коротенко Ірина Олексіївна, Фізична особа підприємець Ребенко Раїса Федорівна та Приватне акціонерне товариство Абінбев Ефес Україна уклали договір № UA_114_1516 про експлуатацію обладнання. 27. 10.2015 сторонами підписаний акт приймання передачі обладнання, відповідно до якого відповідач прийняла обладнання: холодильну шафу Інтер 1200, Чернігівське, 2012 /1) у кількості 1 штука на суму 9980,05 грн. 22.05.2020 позивач (дистриб`ютор) направив на адресу відповідача вимогу про повернення обладнання на підставі п. 4.1 договору. Позивач вважає, що небажання повернення обладнання, переданого для експлуатації відповідачем, вказує на неможливість вчинення таких дій, тобто втрату обладнання, переданого в експлуатацію.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 30.09.2020р. позов задоволено - стягнуто з Ребенко Раїси Федорівни на користь Фізичної особи-підприємця Коротенко Ірини Олексіївни 9 980 грн. 05 коп. відновної вартості обладнання, 9980 грн. 05 коп. штрафу, 2102 грн. 00 коп. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 30.09.2020р., прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Разом з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 подала клопотання, в якому просить суд призначити у справі судову-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Запорізького науково-дослідницького експертно-криміналістичного центу МВС України. На вирішення експертизи просить поставити наступне питання: - чи виконано підпис на договорі експлуатації обладнання № UA1141513 від 11.01.2015 р. та акті № 148 від 27.10.2015р. ОСОБА_1 , чи іншою особою? З метою проведення експертизи Скаржник просить суд витребувати у Позивача оригінали договору експлуатації обладнання № UA1141513 від 11.01.2015 р. та акту № 148 від 27.10.2015р.

Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд першої інстанції, не розібравшись повністю та належним чином в обставинах справи, не надавши належної оцінки доказам у справі, дійшов хибного висновку про правомірність стягнення коштів.

Зокрема, Скаржник вважає, що Позивач не має права звернення з позовом до суду про стягнення грошового відшкодування збитків на не користь Власника - ПАТ «Сан ІНБЕВ Україна», оскільки ФОП Коротенко І.О. є дистриб`ютором Компанії.

Скаржник звертає увагу суду на те, що згідно п. 4.1 Договору, Дистриб`ютор наділений лише правом витребувати обладнання від Торгової точки. Повноважень на стягнення грошового відшкодування в судовому порядку п. 4.1.- Договору Дистриб`ютору не надано.

Скаржник зазначає на тому, що Позивачем не було додано до позовної заяви та не надано суду доказів на підтвердження свого права на звернення до суду з позовною заявою про стягнення на свою користь вартості обладнання, право власності на яке йому не належить.

Скаржник вважає, що саме власник має право звертатись до суду за захистом свого права власності, а стягнення грошового відшкодування не на користь власника, а на, користь іншої особи є незаконним.

Скаржник зазначає на тому, що суд при вирішенні питання про призначення експертизи невірно застосував вимоги ст. 80, ст. 81 ГПК України, які регулюють питання подання доказів, а не порядок надання матеріалів для проведення експеризи.

Відмовивши у задоволенні заявленого відповідачем клопотання про проведення експертизи, суд , на думку Скаржника, фактично позбавив можливості відповідача надати суду докази в обґрунтування своїх заперечень на позов, що є порушенням принципу змагальності та порушив право на справедливий розгляд справи.

Від Фізичної особи-підприємця Коротенко Ірини Олексіївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Позивач просить оскаржуване рішення у справі № 908/1470/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обгрунтування своїх доводів, Фізична особа-підприємець Коротенко Ірина Олексіївна посилається на те, що відповідно до пунктами 3.5., 4.1., 5.2 договору, за пошкодження та/або втрату Обладнання Торгова точка несе відповідальність як перед Дистриб`ютором, так і перед Компанією. Дистриб`ютор має право у будь-який момент часу висунути Торговій точці письмову вимогу про повернення Обладнання Дистриб`ютору. У випадку втрати Обладнання, Торгова точка повинна відшкодувати особі, якій має здійснюватися повернення втраченого Обладнання (Компанії або Дистриб`ютору) вартість (відновна вартість) втраченого Обладнання та сплатити такій особі штраф у розмірі 100% вартості (відновної вартості) втраченого Обладнання, встановленої відповідним актом прийому-передачі Обладнання.

Позивач зазначає на тому, що п. 5.2 договору прямо передбачено обов`язок Відповідача відшкодувати Дистриб`ютору вартість (відновна вартість) втраченого Обладнання. За своєю суттю даний договір с договором суборенди обладнання, останнє було передано у користування Відповідачу саме Позивачем и саме Позивач наділений правом вимагати його повернення та відшкодування за його втрату. Третя особа, як власник обладнання погодила передачу у користування обладнання Позивачам та є залученою до участі у справі у якості сторони. Твердження Відповідача про незаконність стягнення грошового відшкодування не на користь власника, а па користь іншої особи взагалі є абсурдними ти не грунтується на нормі права, адже за захистом своїх порушених прав до звертається особа права якої порушені, і це не завжди є власник майна, в даному випадку Позивач є його законним користувачем.

Клопотання Відповідача про призначення експертизи Позивач вважає таким, що не підлягає задоволенню посилаючись на те, що Відповідач повинна була окрім клопотання про призначення судово - почеркознавчої експертизи надати суду у строки передбачені ч. 1 ст. 81 ГПК України зразки вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків підпису, або в цей строк подати клопотання про витребування таких доказів, чого Відповідачем не зроблено. Відповідачем не виконано вимога ст. 102 ГПК України в частині надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи, також Відповідачем у клопотанні не зазначено графа, рядок документа, у зв`язку із чим дана експертиза не може бути призначена судом, а клопотання Відповідача с таким, що не підлягає задоволенню.

Третя особа не скористалася своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надала суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Кузнецова І. Л., Чус О.В..

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2020 р. відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 30.09.2020р., для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.01.2015 р., Фізична особа підприємець Коротенко Ірина Олексіївна (далі дистриб`ютор, позивач) та Фізична особа підприємець Ребенко Раїса Федорівна (далі торгова точка), за погодженням і з дозволу Публічного акціонерного товариства Сан Інбев Україна (найменування змінено на Приватне акціонерне товариство Абінбев Ефес Україна) (далі компанія), уклали договір № UA_114_1516 про експлуатацію обладнання, відповідно до п. 1.1 якого, з метою підвищення обсягів продажу товару (торгові марки якого вказані в додатку до цього договору) дистриб`ютор зобов`язується за згодою компанії передавати торговій точці обладнання, а торгова точка зобов`язується експлуатувати таке обладнання для реалізації з його використанням виключно товару та відповідно до умов цього договору повернути таке обладнання дистриб`ютору або компанії в тому ж стані, в якому торгова точка отримувала таке обладнання з урахуванням його нормального зносу.

Як встановлено судом, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.06.2020 р., зробленого на запит суду, ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 04.01.2017р. припинила підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця за власним рішенням, про що здійснено запис за номером 6000045.

Станом на дату укладення договору № UA_114_1516 від 01.01.2015 р. Ребенко Раїса Федорівна здійснювала підприємницьку діяльність, 26.08.2004 р. було внесено запис про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця Ребенко Р.Ф.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 р. у справі № 904/1083/18 викладений правовий висновок, згідно якого, з огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. З 15.12.2017р., господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Пунктами 2.1 2.3 договору № UA_114_1516 від 01.01.2015р. передбачено, що обладнання для розливу пива з КЕГ передається дистриб`ютором торговій точці в комплекті за актами приймання-передачі. Склад кожного окремого комплекту обладнання, найменування обладнання та інші його характеристики (модель, серійний номер (за наявності) обладнання, вартість та кількість обладнання, що передається) узгоджується шляхом підписання сторонами актів приймання-передачі обладнання. Акти приймання-передачі обладнання попередньо погоджуються компанією шляхом їх підписання уповноваженим представником компанії та скріплення печаткою компанії, і лише після цього підписуються уповноваженими представниками сторін та скріплюються печатками сторін. За відсутності описаного вище погодження компанії дистриб`ютор не має права передавати торговій точці зазначене у відповідному акті обладнання, а торгова точка не має права приймати таке обладнання від дистриб`ютора. В разі необхідності дистриб`ютор передає торговій точці наявні у дистриб`ютора копії технічної документації, необхідної для експлуатації обладнання. Холодильне обладнання передається дистриб`ютором торговій точці за актами приймання-передачі з вказівкою у них найменування, переліку, моделі, серійного номеру (за наявності), року виробництва обладнання, відновної вартості та кількості обладнання. Акти приймання-передачі обладнання торговій точці мають бути попередньо погоджені компанією у порядку, описаному у п. 2.1 цього договору. Торгово-рекламне обладнання передається дистриб`ютором торговій точці за актами приймання-передачі з вказівкою у них переліку, найменувань, моделі обладнання, відновної вартості та кількості обладнання. Акти приймання-передачі обладнання торговій точці мають бути попередньо погоджені компанією у порядку, описаному у п. 2.1 цього договору.

Передача дистриб`ютором обладнання торговій точці не зумовлює передачі права власності на нього. Власником обладнання залишається компанія (п. 3.2).

Відповідно до п. 3.4 договору, в разі пошкодження чи втрати обладнання або при виникненні загрози пошкодження чи втрати обладнання, торгова точка зобов`язана негайно припинити експлуатацію обладнання, протягом 2-х календарних днів з дня виникнення таких обставин письмово повідомити дистриб`ютора про такі обставини, а також вжити всіх заходів щодо запобігання нанесенню шкоди обладнанню чи йог втрати.

За пошкодження та/або втрату обладнання торгова точка несе відповідальність як перед дистриб`ютором, так і перед компанією (п. 3.5 договору).

За умовами п. 3.11 договору, торгова точка зобов`язана експлуатувати обладнання лише в тому місці, яке погоджене відповідним актом приймання-передачі обладнання.

Відповідно до п. 4.1 договору, дистриб`ютор має право в будь-який момент часу висунути торговій точці письмову вимогу про повернення обладнання дистриб`ютору. Така вимога є обов`язковою для виконання торговою точкою за умови, що вона містить погодження компанії у вигляді підпису уповноваженого представника компанії, скріпленого печаткою компанії. Торгова точка повинна виконати таку вимогу у вказаній у ній строк та зобов`язана повернути обладнання дистриб`ютору, який прибуває до торгової точки для отримання обладнання. В такому випадку повернення обладнання торговою точкою дистриб`ютору оформлюється актом приймання-передачі, який має бути до його підписання торговою точкою і дистриб`ютором попередньо погодженим компанією шляхом його підписання уповноваженим представником компанії та скріплення печаткою компанії. За відсутності описаного вище погодження компанії торгова точка не має права повертати дистриб`ютору зазначене у відповідному акті обладнання. У випадку порушення умови про описане вище погодження компанії, дистриб`ютор та торгова точка повинні (кожен окремо) сплатити компанії штраф у розмірі вартості (відновної вартості) обладнання, повернутого торговою точкою дистриб`ютору з порушенням цієї умови.

Згідно п. 4.2 договору, компанія має право в будь-який момент часу висунути торговій точці вимогу про повернення обладнання безпосередньо компанії. Така вимога є обов`язковою для виконання торговою точкою за умови, що вона містить підпис уповноваженого представника компанії, скріплений печаткою компанії. З моменту отримання такої вимоги торгова точка несе відповідальність щодо пошкодження та/або втрату (викрадення, пожежі, повені, тощо) обладнання перед компанією та не має права повертати обладнання дистриб`ютору, а зобов`язана повернути його компанії. Торгова точка повинна виконати таку вимогу компанії у вказаний у цій вимозі строк та повернути обладнання компанії, яка прибуває до торгової точки для отримання обладнання. В такому випадку повернення обладнання торговою точкою компанії оформлюється актом приймання-передачі, який має бути підписаний торговою точкою і компанією і скріплений їх печатками. Компанія зобов`язана надати дистриб`ютору копію такого акту приймання-передачі та не має права вимагати від дистриб`ютора повернення обладнання, зазначеного в такому акті. Дистриб`ютор не має права перешкоджати такому способу повернення обладнання компанії. У випадку порушення торговою точкою встановленої цим пунктом умови про заборону повернення обладнання дистриб`ютору торгова точка повинна сплатити компанії штраф у розмірі вартості (відновної вартості) обладнання, повернутого торговою точкою дистриб`ютору.

Торгова точка несе ризик випадкового знищення та/або випадкового пошкодження (псування) обладнання з моменту отримання обладнання від дистриб`ютора і до моменту його повернення компанії або дистриб`ютору (п. 4.3 договору).

В разі повної втрати обладнання внаслідок викрадення, пожежі, повені, торгова точка зобов`язується надати дистриб`ютору та/або компанії видане уповноваженими органами державної влади (зокрема, органами МВС, МНС) документальне підтвердження його втрати. В цьому випадку торгова точка не звільняється від відповідальності, передбаченої цим договором, крім випадків, коли компанія прийме рішення про звільнення торгової точки від такої відповідальності.

Згідно п. 4.5 договору, обладнання, яке передане торговій точці, торгова точка зобов`язана повернути дистриб`ютору (а у випадках, передбачених цим договором - компанії) в стані, в якому воно було отримано з урахуванням його нормального зносу, протягом 3 календарних днів з моменту отримання вимоги про таке повернення. Вимога може бути подана письмово або засобами факсимільного зв`язку. В цьому випадку повернення обладнання торговою точкою дистриб`ютору оформлюється відповідним актом приймання-передачі між дистриб`ютором та торговою точкою, який в обов`язковому порядку має бути попередньо погоджений підписом уповноваженого представника компанії та скріплений печаткою компанії.

Відповідно до п. 4.6 договору, у випадку закінчення строку дії цього договору, припинення строку його дії, його розірвання, торгова точка повинна повернути дистриб`ютору обладнання протягом 3 календарних днів з дня закінчення строку дії цього договору, припинення строку його дії, його розірвання. В цьому випадку повернення обладнання торговою точкою дистриб`ютору оформлюється відповідним актом приймання-передачі між дистриб`ютором та торговою точкою, який в обов`язковому порядку має бути попередньо погоджений підписом уповноваженого представника компанії та скріплений печаткою компанії.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у випадку втрати обладнання, торгова точка повинна відшкодувати особі, якій має здійснюватися повернення втраченого обладнання (компанії або дистриб`ютору), вартість (відновну вартість) втраченого обладнання та сплатити такій особі штраф у розмірі 100% вартості (відновної вартості) втраченого обладнання, встановленої відповідним актом прийому-передачі обладнання.

Строк дії договору протягом 1 року з моменту підписання його всіма сторонами та погодження компанією. Якщо за 30 днів до дня закінчення строку дії договору жодна із сторін не надішле іншій стороні (або компанія не надішле обом сторонам) письмове повідомлення із підтвердженням закінчення строку дії договору у визначений договором день, цей договір вважається продовженим до кінця календарного року, наступного за роком, на який припадає день закінчення строку дії цього договору. Це правило про автоматичне продовження строку дії цього договору поширюється на всі наступні випадки закінчення строку його дії (п. 9.1 договору).

Сторонами до договору підписані (укладені) додатки №№ 1, 2, якими визначено найменування товару та затверджені загальні вимоги щодо експлуатації холодильного обладнання, обладнання для розливу.

З приводу наведеного суд першої інстанції вірно встановив, що Договір та додатки №№ 1, 2 на кожній сторінці скріплені підписами сторін, круглою печаткою позивача, а також прямокутним штампом компанії.

Як сідчать матеріали справи, 27.10.2015 р. між позивачем, ФОП Ребенко Р.Ф., за погодженням із ПАТ Сан Інбев Україна за вказаним вище договором підписаний акт № 148 прийому передачі обладнання, відповідно до якого дистриб`ютор (позивач) передав, а торгова точка (відповідач) прийняла для експлуатації наступне обладнання: Інтер 1200, Чернігівське, 2012 /1), заводський номер НОМЕР_2 , кількість 1 шт., місце розташування с. (21) Ботієве, вул. К. Маркса, 72а, вартість (відновна вартість) 9 980,05 грн., технічний стан задовільний.

22.05.2020р. позивач (дистриб`ютор) направив на юридичну та фактичну адресу відповідача письмову вимогу про повернення обладнання вих. № 21/05/20/16 від 21.05.2020 р., яка має наступний зміст: "Між ФОП Коротенко І.О. (Дистриб`ютор) і ФОП Ребенко Р.Ф. (Торгова точка) за згодою та дозволом ПАТ "САН ІНБЕВ Україна" або ПРАТ "АБІНБЕВ ЕФЕС Україна" (яке є правонаступником ПАТ "САН ІНБЕВ Україна") (Компанія) було укладено договір № UA _114_1516 про експлуатацію обладнання від 01.01.2015р. (надалі договір). П. 4.1 цього договору передбачено, що Дистриб`ютор має право в будь-який момент часу висунути Торговій точці письмову вимогу про повернення Обладнання Дистриб`ютору. Така вимога є обов`язковою для виконання Торговою точкою за умови, що вона містить погодження Компанії у вигляді підпису уповноваженого представника Компанії, скріпленого печаткою Компанії. Торгова точка повинна виконати таку вимогу у вказаний у ній строк та зобов`язана повернути Обладнання Дистриб`ютору, який прибуває до Торгової точки для отримання Обладнання. В такому випадку повернення Обладнання Торговою точкою Дистриб`ютору оформлюється актом приймання-передачі, який має бути до моменту його підписання Торговою точкою і Дистриб`ютором попередньо погодженим Компанією шляхом його підписання уповноваженою особою Компанії та скріплення печаткою Компанії. Дистриб`ютор вимагає від Торгової точки відповідно до цього договору повернути "26" травня 2020 наступне обладнання: 1) відповідно до акту прийому-передачі обладнання № 148 від 27.10.2015: Інтер 1200, Чернігівське, 2012 /1), заводський номер О12016. Для отримання від Торгової точки вказаного вище обладнання Дистриб`ютор у зазначену вище дату прибуде до Торгової точки та за вказаною вище адресою розташування Обладнання" ( а.с. 16).

На вимозі міститься підпис та кругла печатка ФОП Коротенко І.О., відмітка про погодження і надання дозволу від Третьої особи (Компанії) та підпис уповноваженої особи третьої особи і прямокутний штамп Компанії (третьої особи).

Направлення вимоги підтверджується фіскальними чеками від 22.05.2020р. №№ 662, 654, копії яких долучені до матеріалів справи ( а.с. 17,18).

Відповідач вимоги отримала 27.05.2020р., що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень ( а.с.48,49).

Доказів передання обладнання відповідачем позивачу у строк, встановлений у вимозі (26.05.2020р.), матеріали дійсної справи не містять.

З копії акту від 25.09.2020 р., поданого Позивачем до суду першої інстанції вбачається, що він складений представником третьої особи (компанії) та позивача, відповідно до тексту якого, 25.09.2020 р., вказані вище представники компанії і дистриб`ютора прибули до торгової точки гр. ОСОБА_1 за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Ботієве, вул. Карла Маркса, 72-А для отримання від гр. ОСОБА_1 наступного обладнання: холодильник Інтер 1200, Чернігівське, 2012 /1), заводський номер НОМЕР_2 . Зазначено, що торгова точка не повернула обладнання у зв`язку з тим, що дане обладнання у торговій точці відсутнє. А також по даній адресі підприємницька діяльність гр. ОСОБА_1 не проводиться ( а.с. 100).

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи місцевий господарський суд дійшов до висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 193 ГК України, господарські зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Згідно приписів ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України, сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу й інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

Згідно ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання Відповідачем для експлуатації обладнання: Інтер 1200, Чернігівське, 2012 /1), заводський номер НОМЕР_2 , у кількості 1 шт., вартістю (відновною вартістю) 9 980,05 грн.

Позивач за погодженням з компанією (третьою особою у справі) відповідно до вимог п. 4.1 договору висунув відповідачу письмову вимогу про повернення обладнання, яка отримана відповідачем.

Відповідач належних та достатніх доказів повернення спірного обладнання позивачу або третій особі суду не надав.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що посилання відповідача на розпломбування реєстратора розрахункових операцій, не здійснення (тимчасове припинення) підприємницької діяльності, дійсність ліцензії на торгівлю алкогольними напоями до 28.10.2015р. не спростовує висновків суду щодо укладення відповідачем договору № UA_114_1516 та отримання спірного обладнання.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 9980,05 грн. відновної вартості обладнання підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК).

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК).

Штрафними санкціями, відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 даної статті).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у випадку втрати обладнання, торгова точка повинна відшкодувати особі, якій має здійснюватися повернення втраченого обладнання (компанії або дистриб`ютору) вартість (відновну вартість) втраченого обладнання та сплатити такій особі штраф у розмірі 100% вартості (відновної вартості) втраченого обладнання, встановленої відповідним актом приймання-передачі обладнання.

Позивач просить суд, на підставі п. 5.2 договору, стягнути з Відповідача штрафні санкції, у розмірі 9980,05 грн.

Відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами ст. 257, ч. 2 ст. ст. 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу (ч.1 ст.260 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 253, ч. 1 ст. 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, представник відповідача у судовому засіданні 30.09.2020 р. усно заявив, що позовна давність спливла через рік після укладення договору, оскільки позивач мав проводити інвентаризацію обладнання щодо стану переданого обладнання кожного календарного року, а представник позивача у судовому засіданні 30.09.2020р. зазначив, що про порушення свого права дізнався після надсилання відповідачу вимоги про повернення обладнання у травні 2020, відтак строк позовної давності за вимогою про стягнення штрафу не сплинув.

Згідно з п. 3.1 договору, дистриб`ютор та компанія мають право здійснювати необмежений контроль за умови утримання та експлуатації обладнання торговою точкою шляхом безпосередньої перевірки місць знаходження/експлуатації обладнання та порядку його експлуатації, шляхом проведення інвентаризації, шляхом направлення торговій точці відповідних запитів з вимогою про надання інформації і документів, підтверджуючих поточний стан обладнання, його наявність та умови його утримання, переміщення та експлуатації. Торгова точка зобов`язана негайно забезпечити компанії та/або дистриб`ютору умови для безперешкодного доступу до місць перебування обладнання і, за першою вимогою компанії та/або дистриб`ютора, надати для ознайомлення всі наявні документи і інформацію відносно умов утримання обладнання і його експлуатації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що договором не визначений конкретний строк (кожного календарного року) для здійснення контролю за умовами утримання та експлуатації обладнання торговою точкою.

При цьому, відповідно до п. 4.1 договору дистриб`ютор має право в будь-який момент часу висунути торговій точці письмову вимогу про повернення обладнання дистриб`ютору. Торгова точка повинна виконати таку вимогу у вказаній у ній строк та зобов`язана повернути обладнання дистриб`ютору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вимога на підставі п. 4.1 договору була направлена відповідачу 22.05.2020 р. та отримана останнім 27.05.2020 р..

Відтак, про порушення свого права позивач дізнався у травні 2020р.. Таким чином, спеціальний строк позовної давності, встановлений в один рік, не сплинув, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог та стягнення 9 980 грн. 05 коп. відновної вартості обладнання та 9980 грн. 05 коп. штрафу.

З матеріалів справи вбачається, що представник Відповідача просив суд призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Запорізького науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України. На вирішення експертизи просив поставити питання: Чи виконано підпис на договорі експлуатації обладнання № UA_114_1516 від 11.01.2015р. та акті № 148 від 27.10.2015 р. ОСОБА_1 , чи іншою особою? Мотивуючи клопотання відповідач зазначила, що не укладала договір експлуатації обладнання № UA_114_1516, не підписувала його та не підписувала акт прийому-передачі, не затверджувала своєю печаткою. ОСОБА_2 як особу вона не знає і ніколи не бачила. Вимоги до себе вважає безпідставними. Також зазначено, що діяльність як підприємець припинила ще в жовтні 2015 року. До кінця 2015 року і у 2016 році вона зовсім не працювала як підприємець. Ліцензія на торгівлю алкогольними напоями була дійсна до 28.10.2015 р., розпломбування РРО було здійснено 28.10.2015р.. Згідно ЄДРПО 04.01.2017 вона фактично припинила свою підприємницьку діяльність.

Позивач проти клопотання заперечив. У письмовому запереченні, що надійшло до суду зазначив, що відповідач повинен був окрім клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи надати суду у строки, передбачені ч. 1 ст. 81 ГПК України, зразки вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків підпису, або в цей строк подати клопотання про витребування таких доказів, чого відповідачем не зроблено. Відповідачем не виконано вимоги ст. 102 ГПК України в частині надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи, також відповідачем у клопотанні не зазначено графа, рядок документа у зв`язку з чим дана експертиза не може бути призначена судом, а клопотання відповідача є таким, що не підлягає задоволенню.

Суд відмовив у задоволенні клопотання Відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відмовляючи у задоволені клопотання Відповідача про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, місцевий господарський суд виходив з того, що Відповідач у строки, встановлені ст. 80 ГПК України, не подав документів для проведення судової почеркознавчої експертизи, зокрема вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків свого почерку, клопотання про витребування доказів, зокрема оригіналів договору експлуатації обладнання № UA_114_1516 від 01.01.2015 та акту № 148 від 27.10.2015, не заявив. У матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії даних документів. Суд врахував, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, останнім днем строку розгляду справи є 05.10.2020 р., проте відповідач - ОСОБА_1 , яка заперечує укладання та підписання вказаних договору та акту, у судове засідання двічі не з`явилася, відтак у суду була відсутня можливість відібрання експериментальних зразків почерку та (або) підпису ОСОБА_1 , і необхідних для проведення судової експертизи документів не надав.

Скаржник (відповідач) у апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в призначені у справі експертизи. тому просить суд апеляційної інстанції призначити судово-почеркознавчу експертизу, оскільки вважає, що існують об`єктивні підстави для призначення судової експертизи, оскільки, на його думку, це єдиний спосіб довести, що договір експлуатації обладнання № UA_114_1516 від 11.01.2015 р. та акті прийому-передачі № 148 від 27.10.2015 р. вона не підписувала та не затверджувала своєю печаткою, проте дане твердження апелянта спростовується доказами наявними в матеріалах справи.

Колегія суддів вважає наведені твердження апелянта необґрунтованими з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що доказів будь-якого реагування з цього приводу, зокрема, звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою до правоохоронних органів, про вчинення правопорушення з приводу підробки її підпису на відповідних документах Скаржником не надано.

Разом з тим, як на момент розгляду справи в суді першої, так і на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції договір експлуатації обладнання № UA_114_1516 від 11.01.2015 р. та Акт прийому-передачі обладнання № 148 від 27.10.2015р. за Договором експлуатації обладнання № UA_114_1516 від 11.01.2015 р. недійсними в судовому порядку не визнавалися, відповідачем не оскаржувалися, зокрема, зустрічного позову у даній справі не подавалося, а отже вони є чинними.

А тому, твердження апелянта, що підписи Відповідача, які стоять на договорі та акті прийому-передачі, на які посилається Позивач, не відповідають дійсному підпису Відповідача, не беруться судовою колегією до уваги.

Враховуючи викладене, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання Скаржника, про призначення судової почеркознавчої експертизи.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Позивачем, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 30.09.2020р. у справі № 908/1470/20 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у зв`язку із малозначною справою, крім випадків передбачених ч. 2 п. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М.Кощеєв

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя О.В. Чус