ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2020 Справа № 917/1559/20

м. Полтава

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», пров. Несторівський, 3-5, м. Київ, 04053; адреса листування: проїзд Галузевий, 80, м. Кременчук, Полтавська область, 39610

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колективне автотранспортне підприємство № 7477», вул. Б.Гмирі, 9, м. Київ, 02140

про стягнення 123 525,62 грн.,

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Дерій Ю.В.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 247 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 123 525,62 грн. майнової шкоди, спричиненої знищенням майна позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), яка відбулася 25.09.2017, за участю належних відповідачу транспортних засобів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок протиправних дій водія ОСОБА_1 , який перебував у трудових правовідносинах з відповідачем та керував належним відповідачу транспортним засобом (автомобілем з причепом), була повністю знищена паливороздавальна колонка №5,6, розміщена на належній позивачу на праві власності автозаправній станції №16/028 в с. Вишняки Хорольського району Полтавської області.

Згідно ч. 8 ст. 29 ГПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Також позивач зазначає, що ПАТ «СК «Країна», як страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача - власника наземних транспортних засобів, було за зверненням позивача виплачено йому страхове відшкодування в розмірі 99 500 грн.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що в 2018 році ним були понесені витрати в розмірі 223 025,62 грн. на придбання та монтаж нової паливороздавальної колонки замість втраченої, тому просить відповідно до ст.1194 Цивільного кодексу (далі ЦК) України стягнути з відповідача 123 525,62 грн. майнової шкоди, яку обраховує як різницю між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням.

Відповідач у відзиві (а.с. 102-104) проти позову заперечує, посилаючись на те, що ДТП сталася за участю одночасно двох належних відповідачу транспортних засобів (автомобіля та причепа), цивільна відповідальність відповідача як власника кожного з них була застрахована ПАТ «СК «Країна» з загальним страховим лімітом по відшкодуванню шкоди, заподіяної майну, в розмірі 200 000 грн. (100 000+100 000), тому вважає, що в межах зазначеного ліміту відповідальності належним відповідачем за позовом має бути саме страховик, а не відповідач.

Одночасно відповідач у відзиві посилається також на те, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження як факту повного знищення належного йому майна (з огляду на те, що акт огляду від 27.09.2017, наданий позивачем, складено особою, обсяг повноважень та компетенція якої не підтверджені належним чином), так і факту наявності у позивача права власності на паливороздавальну колонку, яка була знищена (пошкоджена) внаслідок ДТП, а також доказів в підтвердження її дійсної вартості на момент знищення (пошкодження).

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

25.09.2017 автомобілем DAF CF 85.430, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом NOOTEBOOM EURO-48-03, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 на автозаправній станції №16/028 в с. Вишняки Хорольского району Полтавської області було скоєно наїзд на паливороздавальну колонку №5,6.

Вина водія ОСОБА_1 у порушенні п.10.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), що спричинило пошкодження колонки, була встановлена постановою Оболонського районного суду м. Києва від 17.10.2017 по справі № 756/13243/17-п (а.с.33), яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ч.1 ст. 75 ГПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Факт належності відповідачу на праві власності транспортних засобів, за участю яких відбулася зазначена ДТП, а також факт перебування водія ОСОБА_1 у трудових правовідносинах з відповідачем на момент її скоєння визнається відповідачем у відзиві на позов та не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст.75 ГПК України.

Станом на 25.09.2017 цивільно-правова відповідальність власника автомобіля DAF CF 85.430, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причепа NOOTEBOOM EURO-48-03, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована ПАТ «Страхова компанія «Країна», про що свідчать, відповідно, поліс №АК/5419782 від 27.02.2017 (ліміт відповідальності 100 000 грн., франшиза 500 грн.) та поліс №АК/7184632 від 17.07.2017 (ліміт відповідальності 100 000 грн., франшиза нуль) (а.с.26-29).

Згідно з відомостями, зазначеними в полісах, страхувальником за ними визначено відповідача.

Зазначені обставини також визнаються відповідачем у відзиві на позов та не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.75 ГПК України.

Позивачем як потерпілою особою 27.09.2017 на адресу ПАТ «Страхова компанія «Країна» направлялося повідомлення про ДТП №05.2.19/622 (а.с.34-35), в п.4.1 якого зазначено «паливороздавальна колонка №5,6 розчавлена (повністю знищена), відновленню не підлягає», а в п.10 «Опис обставин випадку» вказаного повідомлення зазначено, що «транспортний засіб клієнта здійснив наїзд на паливороздавальну колонку №5,6, внаслідок чого суттєво пошкодив (знищив) її».

При цьому, в графі 2 зазначеного повідомлення позивачем зроблене посилання на два поліси - №АК/5419782 від 27.02.2017, №АК/7184632 від 17.07.2017, якими забезпечена цивільна відповідальність транспортного засобу, за участю якого була спричинена шкода внаслідок ДТП.

В позовній заяві позивач посилається також на те, що за результатами огляду місця ДТП аварійним комісаром Українського центру післяаварійного захисту «Експерт-Сервіс» Ситником Олександром Сергійовичем складено акт огляду від 27.09.2017, яким встановлено: паливороздавальна колонка повністю зламано «знищено»; паливні трубопроводи приховані внутрішні пошкодження.

В підтвердження зазначеної обставини до позовної заяви додано копію акту огляду від 27.09.2017 (а.с.36-37), складеного представником позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як представником страховика, при цьому зі змісту акту вбачається, що ОСОБА_3 не зазначений в ньому як аварійний комісар, відсутнє посилання на відповідний номер та дату видачі сертифіката аварійного комісара, підпис зазначеної особи не засвідчений відбитком печатки аварійного комісара.

Докази наявності у особи, яка підписала вказаний вище акт зі сторони страховика, статусу аварійного комісара, зокрема, копія свідоцтва, на яке робиться посилання в позовній заяві, надані позивачем не були.

Позивачем 27.09.2017 також направлялася заява про кримінальне правопорушення до Кременчуцького відділу ГУНП в Полтавській області (а.с.30), в якій позивач, повідомляючи про пошкодження належної йому паливороздавальної колонки, просив розпочати досудове розслідування по факту умисного пошкодження майна ПАТ «Укрнафта», що заподіяло шкоду у великих розмірах.

Відповідно до повідомлення Хорольського відділу поліції ГУНП в Полтавській області (а.с.32), відносно водія КАТП-7477 ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол за ст.124 КУпАП, подальшу перевірку за даним фактом припинено.

На підставі заяви позивача про виплату страхового відшкодування від 16.01.2018 (а.с.57), в якій також містилося посилання на два страхових поліси №АК/5419782 від 27.02.2017, №АК/7184632 від 17.07.2017, ПАТ «Страхова компанія «Країна» платіжним дорученням №5333 від 06.06.2018 (а.с.59) було перераховано позивачу 99 500 грн., при цьому підставою платежу зазначено «страхове відшкодування згідно стр. акту № 49/46646/3.2.29 від 06.06.2018р.»

ПАТ «Страхова компанія «Країна» листом від 06.06.2018 №5170 (а.с.58) повідомило позивача про прийняття рішення про виплату йому страхового відшкодування у розмірі 99 500 грн., разом з тим, в зазначеному листі не було вказано, за яким саме страховим полісом (полісами) здійснена така виплата, копія відповідного рішення страхової компанії та страхового акту, на підставі яких була здійснена виплата, суду не надані.

Відповідно до умов договору №01/0118/к від 12.02.2018, за видатковою накладною №112 від 19.04.2018 позивачем була придбана нова паливороздавальна колонка Helix 6000 11-21P HH 120 вартістю 212 513,62 грн., а також сплачено 10 512 грн. за послуги з її монтажу та пусконаладки (а.с.38-56).

Різницю між загальними витратами позивача на придбання нової паливороздавальної колонки та отриманим страховим відшкодуванням (123 525,62 грн.) позивач просить стягнути з відповідача на відшкодування шкоди, в розмірі, непокритому лімітом відповідальності страховика, з посиланням на норми ст.ст. 1192, 1194 ЦК України.

При розгляді спору по суті господарським судом приймаються до уваги наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В той же час, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

У Законі України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону). Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом цього Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в п.п.55-57 постанови від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц.

Як було встановлено судом, шкода була спричинена відповідачу внаслідок ДТП, в якому брали участь одночасно два належних відповідачу транспортних засоби автомобіль DAF CF 85.430, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом NOOTEBOOM EURO-48-03, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням одного водія, який перебував у трудових правовідносинах з відповідачем.

Зазначені обставини визнаються як позивачем у позовній заяві, так і відповідачем у відзиві на позов, а також встановлені в постанові Оболонського районного суду м. Києва від 17.10.2017 по справі № 756/13243/17-п.

Відповідно до визначення термінів, що наведені в п.1.10 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (з подальшими змінами), причіп - це транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом, до цього виду транспортних засобів належать також напівпричепи.

Також судом було встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача як власника автомобіля DAF CF 85.430, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причепа NOOTEBOOM EURO-48-03, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована ПАТ «Страхова компанія «Країна», про що свідчать, відповідно, страховий поліс №АК/5419782 (ліміт відповідальності 100 000 грн., франшиза 500 грн.) та поліс №АК/7184632 (ліміт відповідальності 100 000 грн., франшиза нуль).

Таким чином, загальний ліміт відповідальності страховика - ПАТ «Страхова компанія «Країна» за вказаними полісами (за вирахуванням франшизи) складав 199 500 грн.

Враховуючи викладене, відповідальність за шкоду, спричинену внаслідок ДТП, в межах можливого відшкодування на суму до 199 500 грн. має нести саме страховик за відповідними договорами страхування, а не відповідач.

Суд звертає увагу, що позивачем як у повідомленні про ДТП від 27.09.2017, направленому на адресу ПАТ «Страхова компанія «Країна», так і у заяві до вказаного страховика про виплату страхового відшкодування від 16.01.2018, містилося посилання на два страхових поліси №АК/5419782, №АК/7184632, відповідно до яких страховик мав здійснити страхове відшкодування.

В той же час, як свідчать матеріали справи, страховиком на користь позивача (потерпілого) було здійснено виплату страхового відшкодування лише в розмірі 99 500 грн., тобто, в розмірі, меншому за ліміт відповідальності, встановлений договорами про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності відповідача як власника транспортних засобів, за участю яких позивачу була спричинена шкода внаслідок ДТП.

Позивачем не надано суду докази, які б свідчили про прийняття ПАТ «Страхова компанія «Країна» письмового рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в іншій частині ліміту відповідальності за відповідними страховими полісами, тобто в частині виплати 100 000 грн., що передбачено п.37.2 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Надана позивачем копія листа ПАТ «Страхова компанія «Країна» від 06.06.2018 №5170 не містить в собі відомостей про прийняття страховиком рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування по одному зі страхових полісів, зазначених позивачем в своїй заяві про виплату, або про часткову відмову у виплаті в межах ліміту по кожному із цих полісів.

Позивачем не надано також доказів звернення до суду з вимогами до страховика (ПАТ «Страхова компанія «Країна») щодо стягнення страхового відшкодування на суму 100 000 грн., тобто суми, яка становить різницю між фактично отриманою від страховика сумою відшкодування (99 500 грн.) та загальним лімітом його відповідальності за двома страховими полісами (199 500 грн.), відповідно до яких була застрахована відповідальність власника транспортних засобів, за участю яких відбулася ДТП.

Відповідно до правової позиції, викладеної в п.п.56, 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 755/18006/15-ц, відшкодування спричиненої позивачу шкоди відповідачем як особою, винною у скоєнні ДТП, можливо лише у випадках, коли у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі отримання вмотивованої відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.

Оскільки позивач не посилається на наявність вищезазначених обставин, суд вважає, що позивачем не доведена належним чином відсутність підстав для сплати страховиком або для стягнення зі страховика в судовому порядку 100 000 грн. на відшкодування шкоди, спричиненої позивачу внаслідок ДТП, відповідно до страхових полісів №АК/5419782, №АК/7184632, тому позов у відповідній частині вимог до відповідача як до власника джерела підвищеної небезпеки є передчасним та необґрунтованим.

Стосовно доводів позивача щодо того, що розмір його збитків, спричинених внаслідок ДТП, складає суму 223 025,62 грн., тобто суму, фактично витрачену позивачем на придбання нової паливороздавальної колонки замість тієї, яка була фактично пошкоджена (знищена), судом приймається до уваги наступне.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Ч. 2 ст.1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, вказаною нормою передбачено різні способи обрахування збитків в залежності від того, чи є майно втраченим (зокрема, внаслідок його знищення), або пошкодженим.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише ознаки, які свідчать про фізичне знищення транспортного засобу.

Так, п.30.1 ст.30 вказаного Закону передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

П.30.2 цієї ж статті вказаного Закону передбачає, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Ні норми вказаного вище Закону, ні інші законодавчі акти України не містять ознак знищення іншого майна, окрім транспортних засобів.

Разом з тим, суд вважає, що положення ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можуть бути застосовані при визначенні наявності чи відсутності ознак знищення внаслідок ДТП належного позивачу майна (паливороздавальної колонки) за аналогією закону, відповідно до ч. 1 ст.8 ЦК України.

Одночасно суд приймає до уваги, що п.31.1 ст. 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів, якими б підтверджувався той факт, що внаслідок ДТП належне йому майно (паливороздавальна колонка) було саме знищене, а не лише пошкоджене, тобто що його ремонт був технічно неможливим або економічно необґрунтованим.

Постановою Оболонського суду м. Києва від 17.10.2017 по справі № 756/13243/17-п встановлено факт саме пошкодження належного позивачу майна внаслідок ДТП, а не знищення такого майна.

Доданий позивачем до позовної заяви акт огляду від 27.09.2017, складений за участю представника позивача Черниша В.Г. та представника страховика Ситника О.С. не може розглядатися як документ, складений за участю аварійного комісара.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України.

Згідно з п.16 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 5 січня 1998 р. № 8, на підставі проведеного дослідження і зібраних документів аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди.

Аварійний комісар, який складає аварійний сертифікат, несе персональну відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у ньому. Аварійний сертифікат підписується аварійним комісаром, що з`ясував обставини і причини настання страхового випадку, і завіряється штампом. ( п.п.18, 19 згаданого вище Положення).

В наданому позивачем акті огляду від 27.09.2017 не зазначено, що ОСОБА_3 при його підписанні діяв як аварійний комісар, відсутнє посилання на дату та номер видачі вказаній особі відповідного свідоцтва аварійного комісара, його підпис на акті не засвідчений штампом (печаткою) аварійного комісара.

Зазначений акт огляду, на думку суду, не може заміняти собою аварійний сертифікат, крім того, суд звертає увагу, що цей акт було складено лише 27.09.2017, в той час як ДТП відбулася 25.09.2017. Позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили, що ним було забезпечено належне збереження пошкодженого майна до моменту його огляду, а також те, що стан цього майна не змінився до дати складення акту огляду від 29.09.2017.

Надані позивачем фото з місця ДТП (а.с.22-25) не можуть самі по собі слугувати належним доказом знищення належного позивачу майна, оскільки на цих фото відсутня інформація про те, де саме, коли саме та якою особою вони були зроблені, що позбавляє суд можливості розглядати їх як речовий доказ відповідно до ст.93 ГПК України. При цьому, на вказаних фото відсутній також напис, засвідчений підписом уповноваженої особи, про те, що згадані фото є додатком до певного документа.

Суд вважає, що встановлення факту технічної неможливості або економічної недоцільності відновлення пошкодженого внаслідок ДТП майна потребує спеціальних знань.

В той же час, позивачем в підтвердження такого факту не було надано суду відповідний документ, складений аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, зокрема, позивач не скористався своїм правом на подання висновку експерта в підтвердження наявності відповідних обставин в порядку, визначеному ст.ст.98, 101 ГПК України.

Також суд констатує, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували дійсну (реальну) вартість пошкодженого майна, яке позивач вважає втраченим (знищеним) внаслідок ДТП.

Як свідчить надана позивачем бухгалтерська довідка від 07.10.2020 (а.с.93), колонка паливороздавальна №5,6, виготовлена в 2005 році, була придбана позивачем у власність у складі майна АЗС відповідно до договору купівлі-продажу майна від 06.12.2005 (а.с.15-17), та як окремий об`єкт у бухгалтерському обліку не обліковувалася.

Суд звертає увагу, що в п.3 зазначеного вище договору купівлі-продажу згадується про наявність у складі придбаного позивачем майна трьох ПРК (паливороздавальних колонок), разом з тим, не вказано будь-яких індивідуальних ознак цього майна (відомості про виробника, рік випуску, заводський номер, тощо).

Таким чином, позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б давали можливість визначити дійсну (реальну) вартість паливороздавальної колонки №5,6, яку позивач вважає знищеною внаслідок ДТП.

Відшкодування збитків шляхом стягнення з винної особи вартості будь-якого майна, придбаного потерпілою собою на власний розсуд замість втраченого, не передбачено ст.1192 ЦК України.

Витрати позивача, понесені на придбання нової паливороздавальної колонки, можуть знаходитися в причинному зв`язку з ДТП та розглядатися як збитки позивача відповідно до ст. 22 ЦК України, лише у тому випадку, якщо позивач довів би той факт, що придбане ним майно є аналогічним втраченому, тобто відповідає йому за якісними характеристиками (виробник, технічні характеристики, рік випуску, вартість, тощо).

Суд враховує те, що за твердженням самого позивача, відповідачем була пошкоджена (знищена) належна йому паливороздавальна колонка 2005 року випуску, яка на момент ДТП знаходилася у користуванні позивача більше ніж 12 років.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів стосовно того, що придбана ним за договором купівлі-продажу №01/0118/к від 12.02.2018 паливороздавальна колонка Helix 6000 11-21P HH 120 вартістю 212 513,62 грн. є аналогічною тій, яка була пошкоджена (знищена) внаслідок ДТП.

Оскільки позивач на довів, що дійсна (реальна) вартість належної йому паливороздавальної колонки №5,6 була вищою, ніж розмір страхового відшкодування (99 500 грн.), фактичного отриманого позивачем від страховика, яким була застрахована цивільна відповідальність відповідача, а також з урахуванням всіх вищевикладених обставин, встановлених судом, заявлені позовні вимоги визнаються необґрунтованими та відхиляються судом в повному обсязі.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст.129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Пушко І.І.