РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2020Справа № 910/10075/20
За позовом Селянського (фермерського) господарства Мірошніченка Вячеслава Анатолійовича

до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

про стягнення 483 883, 00 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

Представники учасників справи:

від позивача: Алфімов В.В., Мірошниченко В.А.;

від відповідача: Красюк Н.І.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Селянське (фермерське) господарство Мірошніченка Вячеслава Анатолійовича (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (надалі - відповідач) про стягнення 483 883, 00 грн збитків.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.11, 15, 16, 22, 193, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст.20, 224 Господарського кодексу України, 152, 156, 157 Земельного кодексу України, мотивовані тим, що відповідачем своєчасно не було приведено земельну ділянку площею 2, 1014 га, що розташована на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області, яка перебуває у постійному користуванні позивача, у попередній стан та не передано її позивачу для подальшого використання за цільовим призначенням у період з 15.10.2015 по 15.12.2019, у зв`язку з чим позивачем були понесені збитки у вигляді упущеної вигоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

30.07.2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 відкрито провадження, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.09.2020.

31.08.2020 представником позивача було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

02.09.2020 у підготовче засідання сторони не з`явились. Суд, розглянувши вказане вище клопотання, протокольно задовольнив його та відклав підготовче засідання на 07.10.2020.

22.09.2020 від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

22.09.2020 від позивача надійшло клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції.

02.10.2020 від позивача надійшло клопотання про проведення розгляду справи за його відсутності.

Враховуючи, що позивачем подане клопотання про проведення засідання без його участі, суд прийшов до висновку, що клопотання про проведення відеоконференції є неактуальним для позивача, в зв`язку з чим залишив його без розгляду.

Засідання призначене на 07.10.2020 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 підготовче засідання призначено на 10.11.2020.

02.11.2020 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

10.11.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з перебуванням представника на самоізоляції.

10.11.2020 у підготовче засідання представники сторін не з`явились, про дату і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Суд, розглянувши клопотання представника відповідача, протокольно задовольнив його та відклав підготовче засідання на 25.11.2020.

У підготовче засідання 25.11.2020 представники сторін не з`явились, про дату і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 16.12.2020.

10.12.2020 від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання призначеного на 16.12.2020 о 11:30 в режимі відеоконференції, з приміщення Роменського міськрайонного суду Сумської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2020 у задоволенні клопотання позивача про участь в судовому засіданні, призначеному на 16.12.2020 о 11:30, в режимі відеоконференції відмовлено.

Позивач та його представник у судовому засіданні 16.12.2020 надали пояснення по суті позовних вимог, позов просили задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

У судовому засіданні 16.12.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.09.1995 Роменською районною радою народних депутатів Роменського району Сумської області на підставі рішення Роменської районної Ради народних депутатів Роменського району Сумської області від 20.06.1995 позивачу видано державний акт на право постійного користування землею серія СМ 00024, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 24, згідно якого надано у постійне користування земельну ділянку площею 30, 14 гектарів в межах згідно з планом, розташовану на території Біловодської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства.

15.10.2012 між (позивачем) та (відповідачем) було укладено угоду №146-ОР/ц на проведення розвідувальних робіт, за умовами пункту 2.1. якої позивач, відповідно до вимог ст.97 Земельного кодексу України надав згоду (погодив) на проведення відповідачем на земельній ділянці, що перебуває в його постійному користуванні, розвідувальних робіт, а відповідач проводив розвідувальні роботи і зобов`язався відшкодувати позивачу усі збитки (неодержані доходи), а також за свій рахунок привести займану земельну ділянку у попередній стан.

Положеннями пункту 3.1. угоди №146-ОР/ц на проведення розвідувальних робіт від 15.10.2012 передбачено, що позивач передає земельну ділянку площею 2,1014 га, з них 2,1014 га - рілля, у користування ПАТ «Укрнафта» НГВУ «Охтирканафтогаз» для проведення розвідувальних робіт по св. №160 Анастасівського родовища.

Згідно пункту 3.2. угоди №146-ОР/ц на проведення розвідувальних робіт від 15.10.2012 угода укладається на три роки і починає діяти з дати підписання угоди сторонами.

15.10.2012 складено акт приймання-передачі земельної ділянки (об`єкта користування), згідно з яким Землекористувач СФГ Мірошніченка В.А. та ПАТ «Укрнафта» НГВУ, від імені якого діяло НГВУ «Охтирканафтогаз» склали цей акт про те, що проведено приймання-передачу в користування земельної ділянки площею 2,1014 га, з них 2,1014 га - рілля, для проведення розвідувальних робіт по св. №160 Анастасівського родовища, яка розташована на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів. Зазначена земельна ділянка придатна для використання за цільовим призначенням. При прийманні-передачі сторонами зауважень заявлено не було.

Відповідно до вимог підпункту 4.1.2.2. пункту 4.1.2. угоди №146-ОР/ц на проведення розвідувальних робіт від 15.10.2012 відповідач зобов`язаний провести оплату позивачеві відповідно до п.3.3. даної угоди та по закінченню розвідувальних робіт привести займану земельну ділянку у попередній стан та передати землекористувачу для подальшого використання за цільовим призначенням.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 27.05.2019 у справі № 920/720/18, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019, зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» привести земельну ділянку площею 2,1014 га, яка розташована на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів у попередній стан.

Обставини, встановлені у справі № 920/720/18 суд під час провадження в даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрало законної сили рішення Господарського суду Сумської області від 27.05.2019 у справі № 920/720/18, то встановлені ним факти не доказуються при вирішенні даної справи.

Так, зазначеним рішенням, зокрема, було встановлено, що ПАТ «Укрнафта» не виконано положення угоди № 146-ОР/ц на проведення розвідувальних робіт від 15.10.2012 в частині зобов`язання щодо приведення земельної ділянки в попередній стан після завершення розвідувальних робіт на земельній ділянці яка знаходиться в постійному користування СФГ Мірошніченко В.А., чим порушено умови угоди № 146-ОР/ц на проведення розвідувальних робіт від 15.10.2012, а також права та охоронювані законом інтереси СФГ Мірошніченко В.А, як користувача вказаної земельної ділянки.

За твердженням позивача, в зв`язку з не приведенням відповідачем земельної ділянки в попередній стан у період з 15.10.2015 по 15.12.2019 він не міг використовувати її за цільовим призначеним, у зв`язку з чим поніс збитки в вигляді упущеної вигоди в сумі 483 883, 00 грн, яка розрахована позивачем наступним чином:

2016 рік: середня урожайність гречки 2, 55 т з гектара х 2, 1014 (площа земельної ділянки) х 27 370, 00 грн (ринкова ціна гречки серпень 2016 року);

2017 рік: середня урожайність гречки 3, 12 т з гектара х 2, 1014 (площа земельної ділянки) х 29 080, 00 грн (ринкова ціна гречки серпень 2017 року);

2018 рік: середня урожайність соняшника 3, 7 т з гектара х 2, 1014 (площа земельної ділянки) х 9 603, 00 грн (ринкова ціна соняшника листопад 2018 року);

2019 рік: середня урожайність соняшника 4, 6 т з гектара х 2, 1014 (площа земельної ділянки) х 8 116, 00 грн (ринкова ціна соняшника листопад 2019 року).

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У справах зазначеної категорії на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому слід відмітити, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт понесення. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У той же час, необхідно врахувати висновок Верховного суду України, викладений в постанові від 14.06.2017 по справі № 923/2075/15, відповідно до якого відмова у задоволенні вимог позивача про стягнення упущеної вигоди на тій лише підставі, що її розмір не може бути встановлений з розумним ступенем достовірності без застосування Методики, без дослідження інших доказів, фактично позбавляє останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов та відповідно є неправомірною.

Проте, матеріали справи не містять належних доказів вжиття позивачем заходів щодо отримання вигоди та наявності у позивача реальної можливості отримати таку вигоду у випадку відсутності неправомірних дій відповідача.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

У той же час, у даній справі позивачем наведено саме математичний розрахунок доходів, які останній теоретично міг отримати.

У матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем робіт, спрямованих на обробіток саме спірної земельної ділянки з метою отримання врожаю та його подальшої реалізації. Зокрема, позивачем не подано ані доказів укладення договорів підряду на виконання сільськогосподарських робіт на спірній земельній ділянці, ані доказів вчинення будь яких дій з його боку щодо їх обробки, ані доказів закупівлі посівного матеріалу, засобів захисту рослин, паливно-мастильних матеріалів, тощо саме на земельній ділянці площею 2,1014 га, яка розташована на території Біловодської сільської ради Роменського району Сумської області за межами населених пунктів.

Використання середньої вартості гречки та соняшника в 2016-2019 роках можуть суттєво відрізнятися від тих цін за які їх продавав позивач. Використання середніх показників при розрахунку є виправданим у випадку, коли неможливо з точністю встановити певні показники у господарстві, проте уся інформація, з урахуванням часу, який минув зі спірного періоду, наявна у позивача - і врожайність у його господарстві, і ціни, за які реалізовано цей врожай.

Зокрема, до матеріалів справи не подано доказів, які підтверджують такі складові розрахунку позивача в 2016-2019 роках, валову кількість тон з 1 га, середню реалізаційну ціну гречки та соняшника у 2016-2019 роках та собівартість 1 тони грн, саме в цьому господарстві.

Відтак, позивачем не доведено належними доказами, що він міг і повинен був отримати зазначені доходи у визначеному ним розмірі та лише неправомірні дії відповідача стали причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Позивачем не надано до суду належних доказів, що на спірній земельній ділянці у визначений період мала бути посіяна саме гречка та соняшник, оскільки відповідно до копії акту №1 щодо визначення та відшкодування розміру збитків завданих власникам землі та землекористувачам від 19.05.2020, затверджений розпорядженням голови Роменської РДА №119-ОД, на підставі якого позивачем було розраховано суму упущеної вигоди, позивачем вирощувалася також кукурудза на зерно.

З викладеного вбачається, що позивачем усупереч вимогам процесуального закону, не доведено ані сам факт понесених збитків у вигляді упущеної вигоди, ані їх розмір.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи вищенаведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Селянського (фермерського) господарства Мірошніченка Вячеслава Анатолійовича.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 21.12.2020.

Суддя Я.А.Карабань