СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2020 р. Справа № 5023/5383/12

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Геза Т.Д., суддя Здоровко Л.М.,

при секретарі судового засідання: Семенові О.Є.,

За участю представників сторін:

від апелянта (Лозіна Ю.О.): Санін А.О. - ордер серія АХ №1028757 від 30.10.2020;

від особи, яка приєдналася до апеляційної скарги (Дерев`янко О.В.): Санін А.О. - ордер серія АХ №1032063 від 02.12.2020;

від кредитора (ТОВ "ФК "Поліс"): Ганчар І.Д. - довіреність б/н від 21.02.2020;

ліквідатор: не з`явився;

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Горлівка, Донецька область, (вх. 2929 Х/2), та заяву ОСОБА_2 , м. Харків (вх. 12024) про приєднання до апеляційної скарги,

на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 (суддя Усатий В.О.),

за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтервертикаль", м. Харків,

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 задоволено заяву ліквідатора (вх. №2730 від 27.01.2017) та визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтервертикаль" (надалі - ТОВ "Інтервертикаль") право власності на нежитлові приміщення підвалу № 1-16 загальною площею 178,3 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193,4 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв.м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22,22а загальною площею 373,6 кв.м, нежитлові приміщення технічного поверху № 1, 2 загальною площею 221,1 кв.м, в нежитловій будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що в сукупності складає 987,1 кв.м.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участь в розгляді справи, 30.10.2020 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду; ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ліквідатора про визнання за боржником права власності на нерухоме майно. Крім того, скаржник просить застосувати строки позовної давності до вказаних вимог ліквідатора.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначив, що оскаржувана ухвала безпосередньо стосується його прав, інтересів та обов`язків, оскільки на даний час використовується в якості доказу в іншій справі №5023/5383/12 (922/2788/20) за заявою ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на нежитлову будівлю "А-3", шляхом скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка використовується як житло та належить скаржнику на праві приватної власності.

Також, апелянт доводить, що оскаржувана ухвала є передумовою для позбавлення його права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а самого ОСОБА_1 як власника нерухомого майна та особи, яка має прямий майновий інтерес до предмета спору, щодо якого вирішувався спір, судом першої інстанції безпідставно не було залучено до участі при розгляді справи.

Заявлені з посиланням на приписи статтей 16, 216 Цивільного кодексу України вимоги ліквідатора про визнання за банкрутом права власності на нежитлові приміщення, які на даний час фактично перебувають реконструйованому та перепланованому стані та фактично являються житловими квартирами, які використовуються як житло та належать фізичним особам, в тому числі і самому ОСОБА_1 на праві власності, за твердженням апелянта, не є ефективним способом захисту порушених прав ТОВ "Інтервертикаль", не відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, оскільки належним способом захисту порушеного права боржника в даному випадку є подання заяви в порядку статті 388 Цивільного кодексу України про витребування нерухомого майна (всіх квартир та допоміжних приміщень) у добросовісних набувачів.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2020 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Геза Т.Д., суддя Лакіза В.В.

06.11.2020 на адресу апеляційного суду від ТОВ "Інтервертикаль" надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження в порядку частини 2 статті 262 ГПК України, в яких боржник зазначив, що оскаржувана ухвала не стосується права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно - нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за захистом якого скаржник звернувся до суду.

За твердженням боржника, скасування оскаржуваної ухвали та скасування права власності ТОВ "Інтервертикаль" на нежитлову будівлю не призведе до відновлення права власності ОСОБА_1 на "квартиру АДРЕСА_4 ", оскільки вказана частина нерухомого майна (фактично приміщення в складі цілого об`єкту нежитлової будівлі літ. "А-3") у такому випадку не набуде стану самостійного об`єкту цивільних прав враховуючи скасування судового акту - рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13, яке надавало їй такого статусу, на підставі постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у вказаній справі.

З вищенаведених мотивів боржник наполягає на відсутності підстав втручатись у принцип юридичної визначеності щодо остаточного (не оскаржуваного) рішення суду та просить відмовити у задоволенні клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження та відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 залишено без руху на підставі частини 2 статті 260 ГПК України та встановлено апелянту строк впродовж 10 днів з моменту отримання цієї ухвали на усунення недоліків апеляційної скарги, а саме надати до суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3520,00 грн.

10.11.2020 на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення №75 від 10.11.2020 про сплату судового збору в розмірі 3520,00 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2020 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12; встановлено учасникам справи строк до 30.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження; призначено справу до розгляду на 09.12.2020 о 15:45 год.

02.12.2020 на адресу апеляційного суду від ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12.

Вказане клопотання мотивовано тим, що оскаржувана ухвала від 22.02.2017 про визнання права власності за боржником на нежитлову будівлю не впливає на права, інтереси та/або обов`язки ОСОБА_1 , з огляду на те, що з моменту скасування судового рішення, яким визнано законним поділ майна на частини (квартири та допоміжні приміщення) в цій будівлі, тобто з моменту прийняття постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13, такі об`єкти нерухомого майна як «квартири» втратили статус окремих (самостійних) об`єктів цивільних прав, отже, вони не могли бути предметом судового розгляду при вирішенні питання щодо відновлення майнових прав ТОВ "Інтервертикаль" на нежитлову будівлю.

Також, за твердженням кредитора, позбавлення права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 відбулось не за наслідком прийняття спірної ухвали, а саме у справі №922/2830/13 (на підставі постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13), в якій вирішувалось питання щодо правомірності існування «квартир» як самостійних об`єктів цивільних прав в нежитловій будівлі, і саме на підставі рішень в рамках цієї справи квартира АДРЕСА_4 виникла і зникла як об`єкт цивільних прав.

Разом з тим, з урахуванням того, що у разі скасування судового акту останній не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, тому незважаючи на існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , сам факт скасування судового рішення, на підставі якого у скаржника виникло право власності на нерухоме майно, свідчить про те, що вказана квартира втратила статус об`єкту цивільних права, та, відповідно, зазначені обставини беззаперечно підтверджують відсутність у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно.

Крім того, кредитор посилається на відсутність в оскаржуваній ухвалі від 22.02.2017 висновків про будь-які права, інтереси та/або обов`язки ОСОБА_1 , а також зазначає про відсутність будь-якого правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку з чим, на його думку, відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

04.12.2020 на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 як особи, яка не брала участь у справі, але вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про її права, інтереси та/або обов`язки, надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12.

У вказаній заяві про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає про те, що вона є законним власником іншої квартири ( АДРЕСА_5 , яка придбана нею на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №221. Заявник доводить, що на даний час на розгляді Господарського суду Харківської області перебуває справа №5023/5383/12(922/2779/20) за позовом ТОВ "Інтервертикаль" до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ФОП Шкумата І.М., (за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушевої Н.В.), (за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ТОВ "Фінансова компанія "Поліс"), про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом скасування державної реєстрації приналежної заявнику квартири в межах справи про банкрутство №5023/5383/12.

При цьому, заявник наголошує, що оскаржувана ухвала місцевого суду від 22.02.2017 про визнання за боржником права власності на нерухоме майно безпосередньо стосується прав ОСОБА_2 , оскільки на даний час використовується в якості доказу у справі №5023/5383/12(922/2779/20) та є основною, визначальною підставою заявленого позову.

Як вказує заявник, наявність оскаржуваного судового рішення у даній справі в перспективі свідчить про загрозу позбавлення ОСОБА_2 права власності на приналежне їй житло, за відсутності у останньої реальної можливості захистити в судовому порядку свої права та законні інтереси як добросовісного набувача спірного майна, усуває для неї як заінтересованої особи можливість заявляти про відсутність підстав для витребування цього майна, в тому числі з підстав спливу строків позовної давності. Зазначений стан справ, на її думку, є недопустимим порушенням Конвенції про захист права та основоположних свобод людини від 1950 року.

ОСОБА_2 повністю підтримує обставини та вимоги викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та висловлює бажання приєднатись до неї, з приводу чого подану відповідну заяву.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 у зв`язку із знаходженням на лікарняному судді Лакізи В.В. для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Геза Т.Д., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 приєднано заяву ОСОБА_2 до апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12.

07.12.2020 на адресу апеляційного суду від ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" надійшли додаткові пояснення до клопотання про закриття апеляційного провадження, в яких кредитор посилається на те, що у зв`язку із визнанням недійсними аукціону та договору купівлі-продажу від 28.12.2012, за якими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тому всі інші наступні правочини в ланцюжку договорів купівлі-продажу, в тому числі і договір за яким ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_4 , є нікчемними, та такими, що не породжують будь-яких юридичних наслідків.

На думку кредитора, безпідставними та необґрунтованими є посилання апелянта на законність набуття права власності на квартиру АДРЕСА_4 за правочином, який є наступним після визнаних судом недійсними договорів купівлі-продажу від 28.12.2012, тобто є нікчемним.

07.12.2020 на адресу апеляційного суду від ТОВ "Інтервертикаль" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому боржник в особі ліквідатора заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та безпідставною.

Ліквідатор вказує, що оскаржувана ухвала Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у цій справі не порушує право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, оскільки не вирішує жодних прав, інтересів та/або обов`язків скаржника і не містить висновків про будь-які його права, а ТОВ "Інтервертикаль" шляхом подання відповідної заяви належним чином захистило своє право власності. Виходячи із обставин, які встановлені в судових рішеннях у справах №5023/5383/12 та №922/2830/13, що набрали законної сили, а також взявши до уваги правові висновки Верховного Суду України, викладені у рішенні від 16.09.2015 у справі №6-1193цс15 про застосування норм права у подібних правовідносинах, ліквідатор посилається на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не були власниками ані нежитлової будівлі літ. "А-3", ані створених в результаті реконструкції та перепланування цієї будівлі «квартир». Зазначені вище особи уклали з ОСОБА_6 , котра, в свою чергу, уклала з ОСОБА_1 договори відчуження квартири АДРЕСА_4 , яка не мала статусу нерухомого майна і не є та не могла бути об`єктом цивільних права. В свою чергу ТОВ "Інтервертикаль" є єдиним законним власником нежитлової будівлі літ. "А-3", і таке право власності боржника на нерухоме майно гарантоване принципом реєстраційного підтвердження володіння.

З огляду на те, що квартира АДРЕСА_4 ніколи не була об`єктом цивільних прав (нерухомим майном), оскільки судове рішення, яке надавало їй такого статусу вже скасовано і не створює жодних правових наслідків, тому у ОСОБА_1 взагалі на неї не може виникати права власності, в той час як сама лише наявність запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_4 ) підтверджує юридичний факт, який відбувся, однак, не створює такий юридичний факт і не посвідчує факт, який не настав.

Крім того, оскільки наявними в матеріалах справи доказами та судовими рішеннями, які набрали законної сили спростовується факт на підтвердження того, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , утвореної внаслідок поділу нежитлової будівлі літ. "А-3", у зв`язку з чим наявність оскаржуваної ухвали від 22.02.2017 не вливає на права, обов`язки та/або інтереси скаржника.

Відносно посилань апелянта не невірно обраний спосіб захисту порушених прав ТОВ "Інтервертикаль" ліквідатор зазначив те, що оскільки предметом позову за результатами розгляду заяви про визнання за боржником права власності на спірне нерухоме майно було застосування наслідків недійсності правочинів, за якими це майно вибуло із власності боржника, а ОСОБА_1 не був учасником зазначених правовідносин, тому вони не створюють і не припиняють для апелянта жодних прав чи обов`язків. І тому ТОВ "Інтервертикаль" пред`явила позов саме до осіб, на користь яких за скасованим правочином вибула належна боржнику нежитлова будівля, тобто до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як до осіб, які повинні відповідати за вказаними вимогами ліквідатора. Більш того, витребувати за віндикаційним позовом можливо лише майно, а квартира АДРЕСА_4 не була та не є майном у розумінні вимог Цивільного кодексу України. Щодо строку позовної давності, то ліквідатор зауважує, що така заява може бути подана лише стороною у справі, в той час як заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 таким процесуальним суб`єктом не являється. Крім того, апелянт не наводить жодних доводів, котрі б стосувалися безпосередньо суті наявного між сторонами спору, за результатами якого була постановлена оскаржувана ухвала від 22.02.2017.

07.12.2020 на адресу апеляційного суду від ТОВ "Інтервертикаль" надійшло клопотання про зупинення провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 до розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13.

В обґрунтування поданого клопотання про зупинення провадження у справі заявник посилається на об`єктивну неможливість розгляду цієї апеляційної скарги до формування остаточного висновку щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_4 , що буде здійснюватись за його безпосередньої участі під час розгляду касаційної скарги у справі №922/2830/13. На думку боржника у рішенні касаційного суду по справі №922/2830/13 будуть встановлені обставини, які впливають на оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що будуть мати преюдиційне значення.

08.12.2020 на адресу апеляційного суду від ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №5023/5383/12, яке обґрунтовано тим, що у зв`язку із лікуванням гострої респіраторної інфекції спричиненої коронавірусом COVID-19 арбітражного керуючого Стадника Т.Р., ТОВ "Інтервертикаль" не має об`єктивної можливості забезпечити участь свого повноваженого представника в підготовчому засіданні, при цьому ліквідатор має намір особисто прийняти участь при розгляді справи. На підтвердження вказаних обставин ліквідатор надає до матеріалів справи копію результату досліджень експертів медичної лабораторії ДІЛА від 13.11.2020.

08.12.2020 на адресу апеляційного суду від представника осіб, які вказують, що являються іншими співвласниками квартир (співмешканцями) будівлі за адресою АДРЕСА_1 , надійшли заяви про залучення ОСОБА_7 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_10 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_11 ( АДРЕСА_10 ), ОСОБА_12 ( АДРЕСА_11 ), ОСОБА_13 ( АДРЕСА_12 ), ОСОБА_14 ( АДРЕСА_13 ), ОСОБА_15 ( АДРЕСА_14 ), ОСОБА_16 ( АДРЕСА_15 ), ОСОБА_17 ( АДРЕСА_16 ), ОСОБА_18 ( АДРЕСА_17 ), ОСОБА_19 ( АДРЕСА_18 ), ОСОБА_20 ( АДРЕСА_19 ), ОСОБА_21 ( АДРЕСА_20 ), ОСОБА_22 ( АДРЕСА_21 ), ОСОБА_23 ( АДРЕСА_22 ), ОСОБА_24 ( АДРЕСА_23 ), ОСОБА_25 ( АДРЕСА_24 ), ОСОБА_26 ( АДРЕСА_25 ) до участі у справі №5023/5383/12 за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду від 22.02.2017, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

В обґрунтування зазначених вимог заявники посилаються на те, що вище перелічені особи станом на момент постановлення оскаржуваної ухвали від 22.02.2017 і на даний час є законними власниками квартир в квартирному (багатоповерховому) житловому будинку літ. "А-3", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_25 , оскільки набули їх добросовісно, а договори купівлі-продажу квартир та інші правочини, які стали підставою для набуття ними права власності не були визнані судом недійсними ані в рамках справи №5023/5383/12, ані судовими рішеннями в інших справах, і таке право власності зареєстровано за ними та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на наявність в провадженні Господарського суду Харківської області ряду справ за позовами ТОВ "Інтервертикаль" до кожного із власників квартир про усунення перешкод у здійсненні права власності в межах справи про банкрутство шляхом скасування відповідних рішень про державну реєстрацію права власності на квартири за їх власниками, в яких оскаржувана ухвала Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 є основною передумовою позовів та її існування може призвести до позбавлення їх права власності на квартири, заявники посилаються на те, що спір у даній справі безпосередньо впливає на їх права та інтересів як власників нерухомого майна, щодо якого вирішувався спір, та судом першої інстанції безпідставно не було залучено їх до участі при розгляді справи. До вказаної заяви додано копії договорі купівлі-продажу, на підставі яких заявники набули право власності на квартири, а також ухвали місцевого господарського суду про відкриття провадження у справах про усунення перешкод у здійсненні права власності в межах справи про банкрутство №5023/5383/12, тощо.

В доповненнях до апеляційної скарги, які надійшли на адресу апеляційного суду 09.12.2020 ОСОБА_1 вказав на необхідності врахування при розгляді даної справи висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених в постанові від 19.11.2020 у цій справі, які доводять та підтверджують його позицію стосовно викладених в апеляційній скарзі аргументів. Зокрема, в означені постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані приписи статтей 387, 388 Цивільного кодексу України, оскільки поділ ОСОБА_4 та ФОП Шкуматом І.М. приміщень у будівлі літ. "А-3" загальною площею 975,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ніяк не впливає на можливість витребування спірного майна в порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України, адже за позивачем визнано право власності на весь цей об`єкт нерухомості.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, яке проводилось 09.12.2020 представник апелянта ( ОСОБА_1 ) та особи, яка приєдналася до апеляційної скарги ( ОСОБА_2 ) підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та заяви про приєднання до апеляційної скарги, просив суд скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ліквідатора про визнання за боржником права власності на нерухоме майно. Також, представник ОСОБА_1 та особи Дерев`янко О.В. просив застосувати строки позовної давності до вказаних вимог ліквідатора.

Присутній в судовому засіданні 09.12.2020 представник ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених в клопотанні про закриття апеляційного провадження у справі, також підтримала позицію боржника щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Представник кредитора в судовому засіданні вказала на те, що оскаржувана ухвала не впливає на права, інтереси та/або обов`язки ОСОБА_1 , оскільки після скасування судового рішення у справі №922/2830/13, яким визнано законним поділ майна на частки в нежитловій будівлі літ. "А-3" загальною площею 975,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , такі об`єкти нерухомого майна як «квартири» втратили статус самостійних об`єктів цивільних прав, і в постанові Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13 встановлено незаконність створення квартир, законним власником нежитлової будівлі літ. "А-3" є тільки ТОВ "Інтервертикаль" і оскаржуваною ухвалою від 22.02.2017 відновлено право власності боржника на нерухоме майно. Також, представник кредитора підтримала клопотання ліквідатора про зупинення апеляційного провадження у цій справі.

Уповноважені представники інших учасників справи та ліквідатор у судове засідання апеляційної інстанції, призначене на 09.12.2020 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи всі сторони були повідомлені належним чином.

Розглянувши клопотання боржника про зупинення апеляційного провадження у даній справі до закінчення розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За наведеною нормою обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що заявником до свого клопотання не надано суду доказів прийняття Верховним Судом до провадження касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13, в той час як зупинення справи відповідно до приписів п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України можливо лише до закінчення вирішення справ і набрання законної сили рішень у справах, що розглядаються.

В свою чергу, в Єдиному державному реєстрі судових рішень станом на час розгляду даної заяви відповідні відомості відсутні.

Більш того, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 300 ГПК України, відповідно яких суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, судова колегія апеляційної інстанції відхиляє посилання заявника на те, що при касаційному перегляді постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13 Верховним Судом можуть бути встановлені обставини, які будуть мати преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що необхідною передумовою зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України є саме неможливість її розгляду до вирішення по суті іншої справи.

Водночас, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З матеріалів справи №5023/5383/12 встановлено, що предметом її розгляду є наявність правових передумов для визнання за боржником права власності на нерухоме майно, яке вибуло із його володіння внаслідок визнаних в судовому порядку недійсними правочинів, і такі вимоги заявлені ліквідатором на підставі статтей 16, 216 Цивільного кодексу України.

Згідно положень ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Станом на час постановлення оскаржуваної ухвали від 22.02.2017 було чинним рішення Господарського суду харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13, разом з тим суд апеляційної інстанції не може переглядати судове рішення та надавати оцінку правильності врахування судом першої інстанції обставин, встановлених Харківським апеляційним господарським судом в постанові від 19.09.2017, оскільки такі обставини (факти) на дату винесення оспорюваної ухвали суду ще не існували.

Отже, оскільки перегляд Верховним Судом постанови Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13 не впливає на можливість суду апеляційної інстанції встановити та оцінити обставини (факти), які існували станом на час постановлення оскаржуваної ухвали від 22.02.2017 та які є предметом даного судового розгляду, колегія суддів не вбачає правових підстав для зупинення провадження у справі №5023/5383/12 та відмовляє у задоволенні вказаної заяви за недоведеністю та необґрунтованістю.

За наслідком розгляду клопотання ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" про відкладення розгляду справи №5023/5383/12, колегія суддів також дійшла висновку про відмову у його задоволенні з огляду на таке.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наданий ліквідатором ТОВ "Інтервертикаль" результат досліджень експертів медичної лабораторії ДІЛА датований 13.11.2020, тобто цей документ містить відомості про результат дослідження, який зроблено приблизно за місяць до його подання, при цьому ліквідатором не підтверджено актуальність наявної в ньому інформації станом на дату судового засідання 09.12.2020.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 04.05.2020 №343, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до пп. 8 п. 2 Постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Як вбачається з матеріалів справи, всі наявні в межах даного апеляційного провадження клопотання та відзиви ТОВ "Інтервертикаль" подавались представником боржника - адвокатом Гамей В.В., який діє згідно довіреності від 15.01.2020 зі строком дії до 31.12.2020.

Також, на виконання Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 152, ч. 5 ст. 153 Закону України "Про судоустрій і статус судів" Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 №169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду.

Таким чином, ліквідатор ТОВ "Інтервертикаль" не був позбавлений права забезпечити явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а також прийняти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку або поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В свою чергу явка в судове засідання апеляційної інстанції судом не визнавалась обов`язковою, а ліквідатор не наводить жодних аргументів та не надає доказів на підтвердження необхідності особистої присутності в судовому засіданні, а також не зазначає про необхідність подання ним нових доказів, які будуть мати значення для правильного вирішення спору.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

За змістом п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Отже, учасник справи, який не є апелянтом, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу іншого учасника справи.

Таке право реалізується учасником справи на протязі строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження у справі. При цьому подання відзиву, процесуальним законодавством визначено саме правом учасника судового процесу, а не його обов`язком, яке реалізується ним на власний розсуд.

В матеріалах справи наявний відзив ТОВ "Інтервертикаль" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому викладено позицію ліквідатора щодо доводів та вимог заявника апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки ліквідатор боржника не підтвердив актуальність інформації, яка міститься в наданих ним на підтвердження необхідності відкладення розгляду справи доказах (експертному дослідженні від 13.11.2020); не був позбавлений права самостійно взяти участь у судовому засіданні в режимі відео конференції або забезпечити явку свого уповноваженого представника (адвоката); ліквідатор не був позбавлений можливості реалізувати всі інші процесуальні права, передбачені ст. 42 ГПК України шляхом викладення своєї позицію щодо суті розглядуваного спору у відзиві на апеляційну скаргу та заявляти відповідні клопотання.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників вказаних учасників справи, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Згідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх представників, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та наявної в комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду" інформації, ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.11.2012 провадження у даній справі про банкрутство порушено за заявою боржника ТОВ "Інтервертикаль" на підставі ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою Господарського суду Харківської області від 06.12.2012 ТОВ "Інтервертикаль" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Бєляєву О.В.

Ліквідатором TOB "Інтервертикаль" арбітражним керуючим Бєляєвою О.В. було виявлено та включено до складу ліквідаційної комісії майно банкрута, а саме: нежитлову будівлю літ. "А-3" загальною площею 975,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

28.12.2012 у межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство ТОВ "Інтервертикаль" було здійснено відчуження нерухомого майна, належного боржникові, шляхом проведення торгів на Товарній біржі "Всеукраїнський торгівельний центр", де було реалізовано належні боржникові:

1) нежитлові приміщення підвалу № 1-16 загальною площею 178,3 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193,4 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-3", загальна площа якої складає 987,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Ковтуна, буд. 42а (лот № 1);

2) нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв.м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв.м, нежитлові приміщення 3-го поверху № 1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв.м, нежитлові приміщення технічного поверху № 1, 2 загальною площею 9,8 кв.м у нежитловій будівлі літ. "А-3", загальна площа якого складає 987,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (лот № 2).

Покупцями цього майна стали відповідно ОСОБА_4 (лот №1) та ОСОБА_5 (лот №2).

В подальшому ФОП Лісовцем Д.С. та ОСОБА_5 здійснено перепланування та реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху № 1, загальною площею 10,9 кв.м, нежитлових приміщень 2-го поверху № 1-22, 22а, загальною площею 373,6 кв.м, нежитлових приміщень 3-го поверху № 1, 2, 3, загальною площею 221,1 кв.м, нежитлових приміщень технічного поверху № 1, 2, загальною площею 9,8 кв.м в літ. "А-3" та нежитлових приміщень підвалу № 1-16, загальною площею 178,3 кв.м, нежитлових приміщень 1-го поверху № 2-15, загальною площею 193,4 кв.м в літ. "А-3".

Внаслідок перепланування та реконструкції нежитлові приміщення стали квартирами готельного типу, з технічними та допоміжними приміщеннями, підвалом та технічним поверхом, всього загальна площа технічного поверху 9,8 кв.м, всього загальна площа будинку складає 948,60 кв.м з них: житлової 530,8 кв.м, допоміжної 231,2 кв.м, нежитлової (вбудованої) 173,6 кв.м.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13 визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на самовільно реконструйований квартирний (багатоповерховий) житловий будинок літ. "А-3", всього загальна площа приміщень складає 948,60 кв.м з них: житлова 530,8 кв.м, допоміжна 231,2 кв.м, нежитлова (вбудована) 173,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час володіння та розпорядження вказаним майном, ФОП Лісовцем Д.С. та ОСОБА_5 також було здійснено поділ вказаних приміщень на частини, які були відчужені на користь третіх осіб.

Спірна частина вказаного приміщення зареєстрована як самостійний об`єкт нерухомого майна в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за ФОП Шкумат І.М. та ОСОБА_4 під номером 2423663, реєстраційний номер 01, з відкриттям відповідного розділу в Реєстрі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.01.2017 у справі №5023/5383/12, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 та постановою Верховного Суду від 10.04.2018, визнано недійсними результати торгів у формі аукціону з реалізації майна, що належить на праві власності TOB "Інтервертикаль", проведеного в процедурі банкрутства, а саме: нежитлових приміщень підвалу № 1-16 загальною площею 178, 3 кв.м, нежитлових приміщень 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193, 4 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-3", загальна площа якої складає 987, 1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (лот № 1).

Визнано недійсними результати торгів у формі аукціону з реалізації майна, що належить на праві власності TOB "Інтервертикаль" проведеного в процедурі банкрутства, а саме нежитлових приміщень 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв.м, нежитлових приміщень 2-го поверху 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв.м, нежитлових приміщень 3-го поверху № 1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв.м, нежитлових приміщень технічного поверху № 1, 2 загальною площею 9,8 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-3", загальна площа якого складає 987,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (лот № 2).

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна TOB "Інтервертикаль", укладений з ОСОБА_4 та посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. за реєстровим номером 1631.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна TOB "Інтервертикаль", укладений зі ОСОБА_5 та посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. за реєстровим номером 1626.

Відмовлено ліквідатору в задоволенні клопотання (від 24.11.2016 вх. №40072) про застосування наслідків недійсності правочину шляхом визнання за банкрутом права власності на нежитлову будівлю літ. "А-3" загальною площею 975,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом апеляційної інстанції у постанові від 09.10.2017, з яким погодився Верховний Суд, встановлена неправомірна поведінка ліквідатора щодо виділення, поділу, зміни цільового призначення майна банкрута - нежитлової будівлі літ. "А-3", загальною площею 975,8 кв.м, що відчужено на торгах у справі про банкрутство ТОВ "Інтервертикаль" у вигляді окремих лотів.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13 скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову ФОП Шкумата І.М. та ФОП Лісовця Д.С. до Харківської міської ради про визнання права власності.

При цьому, під час розгляду судом апеляційної інстанції справи №922/2830/13, встановлено, що ФОП Лісовцем Д.С і ФОП Шкуматом І.М. здійснено реконструкцію нежитлових приміщень, що придбані ними на торгах в межах справи про банкрутство (лот № 1 та лот № 2), без отримання у встановленому законом порядку дозвільних документів, що надають право на проведення будівельних робіт, а також поза межами встановленого законодавством порядку надання приміщенням статусу житлових.

27.01.2017 до Господарського суду Харківської області від ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" надійшла заява (вх. №2730 від 27.01.2017), в якій арбітражний керуючий Черевач Микола Михайлович просив суд визнати за боржником право власності на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів вказаної заяви ліквідатор посилався на приписи статтей 16, 216 Цивільного кодексу України, а також на необхідність ефективного поновлення порушених прав ТОВ "Інтервертикаль", що відбулось внаслідок незаконного вибуття спірного нерухомого майна із власності банкрута за результатами проведення аукціону та укладеного договору купівлі-продажу від 28.12.2012, які визнано недійсними ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.01.2017 в межах цієї справи про банкрутство.

Як вже зазначалось, Господарським судом Харківської області 22.02.2017 постановлено оскаржувану ухвалу у справі №5023/5383/12, якою задоволено заяву ліквідатора (вх. №2730 від 27.01.2017) та визнано за ТОВ "Інтервертикаль" право власності на нежитлові приміщення підвалу № 1-16 загальною площею 178,3 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193,4 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв.м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22,22а загальною площею 373,6 кв.м, нежитлові приміщення технічного поверху № 1, 2 загальною площею 221,1 кв.м, в нежитловій будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що в сукупності складає 987,1 кв.м.

Приймаючи вказане рішення, господарський суд першої інстанції виходив з того, що оскільки укладений з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. за реєстровим номером 1631, та з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. за реєстровим номером 1626 визнані ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.01.2017 недійсними, а отже є такими, що не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю, тому зазначене свідчить про порушення прав ТОВ "Інтервертикаль", а саме права власності нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 , яке було відчужено вказаним особам на підставі недійсних правочинів (аукціону та договору купівлі-продажу від 28.12.2012). За висновком місцевого суду, порушені права ТОВ "Інтервертикаль" відповідно до приписів статтей 16, 216 Цивільного кодексу України підлягають поновленню шляхом визнання за ТОВ "Інтервертикаль" права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_15 ".

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та заслухавши пояснення присутніх представників сторін, переглянувши справу з урахуванням меж перегляду визначених в ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та ст. 20 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) передбачено, що кожна особа/суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного/господарського законодавства.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції, ратифікованої Верховною Радою України Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (провадження №12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Обраний заявником спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім інших: визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, ліквідатор ТОВ "Інтервертикаль", звертаючись до суду першої інстанції із заявою про захист порушених, на його думку, прав власності боржника у зв`язку із незаконним вибуттям нерухомого майна (нежитлових приміщень підвалу № 1-16 загальною площею 178,3 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193,4 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв.м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22,22а загальною площею 373,6 кв.м, нежитлові приміщення технічного поверху № 1, 2 загальною площею 221,1 кв.м, в нежитловій будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що в сукупності складає 987,1 кв.м. - надалі нежитлові приміщення в нежитловій будівлі "А-3") із власності банкрута за результатами проведення аукціону та укладеного договору купівлі-продажу від 28.12.2012, які визнано недійсними ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.01.2017 в межах цієї справи про банкрутство, обрав такий спосіб захисту цього права як визнання права власності на вказане нерухоме майна.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обставин порушення права власності боржника визначеними як відповідачі особами ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) ліквідатором надано Інформаційну довідку №78916850 від 26.01.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на дату подання цієї заяви, з якої вбачається записи про право власності на:

- нежитлові приміщення підвалу №1-16 загальною площею 178,3 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху №2-15 загальною площею 193,4 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-3", загальна площа якої складає 987,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 ;

- нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 10,9 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв.м., нежитлових приміщень 3-го поверху №1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв.м., нежитлові приміщення технічного поверху №1, 2 загальною площею 9,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-3", загальна площа якого складає 987,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 а зареєстровано за ОСОБА_5 .

Нормативно зазначені вимоги обґрунтовано приписами статтей 16, 216 ЦК України, а також доводами про необхідність ефективного поновлення та захисту порушених прав ТОВ "Інтервертикаль". Підстави свого звернення до суду із такою заявою, яка по своїй суті і змісту є позовом, визначено необхідність застосуванням наслідків недійсності правочинів (реституції) шляхом відновлення становища, яке існувало до укладення правочинів.

За приписами частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Системний аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що застосування наслідків недійсності правочину (реституція) є самостійним способом захисту порушеного права та може застосовуватися судом з урахуванням змісту абзацу 2 частини 2 стастті 16 ЦК України.

Водночас, реституція спрямована, насамперед, на поновлення правового становища учасника (учасників) правовідносин, яке існувало до порушення права. Тому при застосуванні такого способу захисту суд повинен враховувати, чи буде він ефективним та чи призведе до поновлення порушеного права.

Зокрема, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен визначити, яке його право, на його думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. В свою чергу судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В Цивільному кодексі України закріплено положення, якими визначено суб`єктів та підстави для визнання права власності. Так, відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з наведених правових приписів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у випадку: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність правових підстав для застосування статті 392 ЦК України як передумов ефективного відновлення порушених боржника прав саме шляхом визнання права власності на вказане нерухоме мано, оскільки ліквідатором не доведено порушення, невизнання та/або оспорювання прав ТОВ "Інтервертикаль" як власника нежитлових приміщень в нежитловій будівлі літ. "А-3", розташованій за адресою: АДРЕСА_1 а відповідачами ОСОБА_27 та ОСОБА_5 , як і не доведено того, що наявність чинних записів про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі за останніми перешкоджають у реалізації боржником права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна, а також те, що ці особи мають до майна власний майновий інтерес. Такий висновок виходить з наступного.

По-перше, щодо ефективності обраного способу захисту порушених прав боржника, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" врегульовано підстави скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судових рішень.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Виходячи з аналізу правових положень ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що законом передбачено підставу для внесення запису про скасування державної реєстрації прав, зокрема, на підставі рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

За таких обставин, судова колегія вважає, що законним та ефективним способом захисту прав ТОВ "Інтервертикаль", саме із наведених у заяві про визнання права власності підстав (наявність чинних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), в даному випадку є:

- можливість звернення до державного реєстратора із вимогою про скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_27 та ОСОБА_5 на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3" саме на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 25.01.2017 у цій справі, якою визнано недійсними результатами аукціону та укладеного за його наслідком договору купівлі-продажу від 28.12.2012, тобто судового рішення, яким по суті скасовано документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, що відповідає положенням ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень";

- у випадку якщо майно не було відчужене набувачами ( ОСОБА_27 та ОСОБА_5 ) за недійсним договорами купівлі-продажу ліквідатор мав право звернутись до суду із вимогою про застосування реституції на підставі статті 216 ЦК України, шляхом скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_27 та ОСОБА_5 та витребування в них майна;

Разом з тим, ліквідатором до своєї заяви не додано доказів звернення до державного реєстратора разом з ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.01.2017 у справі №5023/5383/12 про визнання недійсними результатів аукціону та договору купівлі-продажу від 28.12.2012, в той же час відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду про визнання договору недійсним є достатньою та необхідною підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 (в редакції від 16.11.2016, чинній на момент спірних правовідносин Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав.

Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін`юст.

Отже, у випадку незаконного відчуження об`єкту нерухомості скасування запису про реєстрацію права власності за набувачем призведе до автоматичного поновлення (якщо державно реєстрацію проведено після 01.01.2013) або внесення запису (якщо до 01.01.2013) запису про реєстрацію права власності за останнім власником.

З досліджених судом матеріалів справи судом не встановлено, а ліквідатором, в свою чергу, документально не підтверджено належними та допустимими доказами необхідність звернення до суду з окремими вимогами про застосування реституції як наслідок недійсного правочину, без самостійного вчинення дій, передбачених положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", які спрямовані на забезпечення ефективного поновлення порушених прав боржника.

Тобто, положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено певний порядок скасування запису про державну реєстрацію права власності на випадок скасування судовим рішенням документів, на підставі яких таке право зареєстровано.

Отже, якщо ліквідатор пов`язує порушення прав боржника саме із наявністю чинних записів права власності на нежитлові будівлі за ОСОБА_27 та ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то останній з метою застосування наслідків недійсності правочинів та відновлення становища, яке існувало до його порушення, тобто до укладенням правочину з юридичними дефектами, міг у встановленому порядку самостійно звернутись до державного реєстратора, при цьому задоволення судом окремих вимог про визнання права власності в такому випадку не вимагається.

Тому, оскільки ліквідатором ТОВ "Інтервертикаль" не було доведено неможливості скасування записів про право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_27 та ОСОБА_5 в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та подальшого проведення відноленння державної реєстрації права власності за ТОВ "Інтервертикаль", колегія суддів зазначає про відсутність порушених прав боржника саме у зв`язку із наявністю чинних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Щодо обраного ліквідатором способу захисту цивільного права, виходячи із характеру його порушення, суд апеляційної інстанції дослідив та встановив наступні обставини.

Як вже вказувалось вище, досліджуючи наявні матеріали справи, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що ліквідатором не надано до своєї заяви про визнання права власності будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76 - 77 ГПК України наявності спору між сторонами (ТОВ "Інтервертикаль" та ОСОБА_27 , ОСОБА_5 ) щодо застосування наслідків недійсності правочину, а обраний спосіб захисту не є ефективним, оскільки не спрямований на поновлення права, яке ліквідатор вважає порушеним.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає про помилковість ототожнення ліквідатором в своїй заяві та місцевим судом в оскаржуваній ухвалі від 22.02.2017, який визнав обґрунтованими такі доводи ліквідатора, інституту зобов`язально-правових способів захисту порушених прав, яким, зокрема, передбачено правові наслідки недійсності правочину (ст.ст. 215, 216 ЦК України), із інститутом захисту права власності, складовою частиною якого є положення (ст. 392 ЦК України) визнання права власності.

Так, звернення до суду з позовом про визнання права власності, зокрема, у випадку якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами можливе лише за умови, що позивач не перебуває з цими особами (відповідачами) у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права).

Такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.

Згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

При цьому судом встановлено, що за наслідками визнання недійсними результатів аукціону та укладеного договору купівлі-продажу від 28.12.2012 на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 25.01.2017 боржник ТОВ "Інтервертикаль" перебуває з ОСОБА_5 та ОСОБА_27 в зобов`язальних правовідносинах щодо необхідності повернення майна (грошових коштів і нерухомого майна), яке сторони одержали за наслідком недійсного правочину, і таке зобов`язальне становище прямо випливає із приписів статті 216 ЦК України. І тому у даному випадку відсутні підстави для застосування статті 392 ЦК України також з тих підстав, що законом (ст. 216 ЦК України) передбачено інший спосіб захисту порушених прав.

Разом з тим, виходячи із кваліфікації спірних правовідносин та встановленого судом апеляційної інстанції характеру порушених прав боржника, у даному випадку ліквідатором ТОВ "Інтервертикаль" обрано неналежний і неефективний спосіб захисту порушених прав боржника, і такий спосіб захист не відновить порушених прав боржника без відповідного непропорційного втручання в право на мирне володіння майном третіх осіб та не забезпечить можливість захисту своїх прав цими особами, що також передбачено нормами ЦК України. Зазначений висновок виходить з наступного.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ФОП Лісовцем Д.С. та ОСОБА_5 здійснено перепланування та реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху № 1, загальною площею 10,9 кв.м, нежитлових приміщень 2-го поверху № 1-22, 22а, загальною площею 373,6 кв.м, нежитлових приміщень 3-го поверху № 1, 2, 3, загальною площею 221,1 кв.м, нежитлових приміщень технічного поверху № 1, 2, загальною площею 9,8 кв.м в літ. "А-3" та нежитлових приміщень підвалу № 1-16, загальною площею 178,3 кв.м, нежитлових приміщень 1-го поверху № 2-15, загальною площею 193,4 кв.м в літ. "А-3".

Внаслідок перепланування та реконструкції нежитлові приміщення стали квартирами готельного типу, з технічними та допоміжними приміщеннями, підвалом та технічним поверхом: а саме: квартира № 1 загальною площею 23,60 кв.м; квартира № 2 загальною площею 27,20 кв.м; квартира № 3 загальною площею 26,80 кв.м; квартира № 4 загальною площею 27,50 кв.м; квартира № 5 загальною площею 26,60 кв.м; квартира № 6 загальною площею 22,80 кв.м; квартира № 7 загальною площею 22,70 кв.м; квартира № 8 загальною площею 26,90 кв.м; квартира № 9 загальною площею 31,30 кв.м; квартира № 10 загальною площею 31,20 кв.м; квартира № 11 загальною площею 28,10 кв.м; квартира № 12 загальною площею 17,50 кв.м; квартира № 13 загальною площею 15,20 кв.м.; квартира № 14 загальною площею 15,60 кв.м.; квартира № 15 загальною площею 15,00 кв.м; квартира № 16 загальною площею 12,80 кв.м; квартира № 17 загальною площею 12,50 кв.м; квартира № 18 загальною площею 12,70 кв.м; квартира № 19 загальною площею 12,40 кв.м; квартира № 20 загальною площею 12,40 кв.м; квартира № 21 загальною площею 12,50 кв.м; квартира № 22 загальною площею 11,60 кв.м; квартира № 23 загальною площею 11,60 кв.м; квартира № 24 загальною площею 12,10 кв.м; квартира № 25 загальною площею 18,80 кв.м; квартира № 26 загальною площею 13,40 кв.м; квартира № 27 загальною площею 20,50 кв.м; квартира № 28 загальною площею 13,20 кв.м; квартира № 29 загальною площею 13,20 кв.м; квартира № 30 загальною площею 14,50 кв.м; квартира № 31 загальною площею 17,60 кв.м; квартира № 32 загальною площею 17,60 кв.м; квартира № 33 загальною площею 23,20 кв.м; квартира № 34 загальною площею 16,10 кв.м; квартира № 35 загальною площею 16,70 кв.м; квартира № 36 загальною площею 16,70 кв.м; квартира № 37 загальною площею 13,90 кв.м; квартира № 38 загальною площею 13,90 кв.м; квартира № 39 загальною площею 13,90 кв.м; квартира № 40 загальною площею 13,90 кв.м; квартира № 41 загальною площею 13,50 кв.м; квартира № 42 загальною площею 17,90 кв.м; квартира № 43 загальною площею 17,90 кв.м, приміщення технічного поверху, яке складається з коридору 2,7 кв.м, котельні 7,1 кв.м, всього загальна площа технічного поверху 9,8 кв.м, всього загальна площа будинку складає 948,60 кв.м з них: житлової 530,8 кв.м, допоміжної 231,2 кв.м, нежитлової (вбудованої) 173,6 кв.м.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13 визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на самовільно реконструйований квартирний (багатоповерховий) житловий будинок літ. "А-3", який складається з: квартира АДРЕСА_26 АДРЕСА_27 АДРЕСА_28 АДРЕСА_29 АДРЕСА_30 АДРЕСА_31 АДРЕСА_32 АДРЕСА_33 АДРЕСА_34 АДРЕСА_35 АДРЕСА_36 АДРЕСА_37 АДРЕСА_38 АДРЕСА_39 АДРЕСА_40 АДРЕСА_41 АДРЕСА_42 АДРЕСА_1 .

Під час володіння та розпорядження вказаним майном, ФОП Лісовцем Д.С. та ОСОБА_5 також було здійснено поділ вказаних приміщень на частини, які були відчужені на користь третіх осіб.

Частина вказаного приміщення зареєстрована як самостійний об`єкт нерухомого майна в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за ФОП Шкумат І.М. та ОСОБА_4 під номером 2423663, реєстраційний номер 01, з відкриттям відповідного розділу в Реєстрі.

30.01.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (з одного боку - пожертвувачі) та ОСББ "Азалія 2013" (з іншого боку - набувач) укладено договір пожертви, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 пожертвували, а ОСББ "Азалія 2013" прийняло в пожертву нежитлові приміщення підвалу № 1 пл. 9,0 кв.м, № 2 пл. 1,2 кв.м; 1-го поверху № 1 пл. 10,5 кв.м; № 2 пл. 2,8 кв.м; № 4 пл. 17,6 кв.м; 2-го поверху № 1 пл. 10,4 кв.м; № 2 пл. 55,5 кв.м; 3-го поверху № 1 пл. 10,4 кв.м; № 2 пл. 28,8 кв.м; тех. поверху № 1 пл. 2,7 кв.м; № 2 пл. 7,1 кв.м, з метою обслуговування квартирного (багатоповерхового) житлового будинку літ «А-3», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. реєстр. № 221, якою також зареєстровано право власності за ОСББ "Азалія 2013" в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 10501017 від 30.01.2014).

Станом на момент розгляду заяви ліквідатора про визнання за ТОВ "Інтервертикаль" право власності на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що в сукупності складає 987,1 кв.м., було чинним рішення рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13, яким визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на самовільно реконструйований квартирний (багатоповерховий) житловий будинок літ. "А-3".

Зазначений реконструйований квартирний (багатоповерховий) житловий будинок "А-3" зареєстрований як самостійний об`єкт нерухомого майна в Реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером 2423663, реєстраційний номер 01, з відкриттям відповідного розділу в Реєстрі.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції досліджено та встановлено, що станом на момент розгляду судом першої інстанції заяви ліквідатора про визнання за ТОВ "Інтервертикаль" права власності на спірне нерухоме майно банкрута, нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були реконструйовані та переплановані в житлові квартири та нежитлові приміщення для обслуговування квартирного (багатоповерхового) житлового будинку.

В той же час на момент розгляду господарським судом першої інстанції заяви ліквідатора про визнання права власності на спірні нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", зазначене нерухоме майно було змінено зовнішніми та внутрішніми параметрами, а також фактично стало житловими квартирами і нежитловими приміщеннями для обслуговування багатоквартирного будинку.

Також, зокрема, таких об`єктів нерухомого майна як підвали № 1-16 загальною площею 178,3 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193,4 кв.м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв.м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22,22а загальною площею 373,6 кв.м, нежитлові приміщення технічного поверху № 1, 2 загальною площею 221,1 кв.м, в нежитловій будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , фактично вже не існувало.

Проте, судом першої інстанції в порушення вимог статті 43 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) щодо обов`язку всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, задовольняючи заяву ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль", не досліджувалось дійсного стану нерухомого майна, фактичної наявності та існування нежитлових приміщень як об`єктів матеріального світу, не було з`ясовано суб`єктний склад сторін даного спору та дійсних власників спірного майна з огляду на предмет та підстав заяви, не встановлювались обставини фактичної наявності у відповідачів у цьому спорі ( ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ) майна та права власності на спірні нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", а також не було проаналізовано того чи існують спірні приміщення в натурі, у зв`язку з чим, не було з`ясовано яким саме способом захисту підлягають відновленню порушені права боржника.

Як зазначає заявник апеляційної скарги, оскаржувана ухвала безпосередньо стосується його прав, інтересів та обов`язків, оскільки зазначене судове рішення є передумовою для позбавлення його права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а самого ОСОБА_1 як власника нерухомого майна, щодо якого вирішувався спір, не було залучено судом першої інстанції до участі при розгляді справи.

За твердженням скаржника оскаржувана ухвала на даний час використовується в якості доказу в іншій справі №5023/5383/12(922/2788/20) за заявою ліквідатора боржника до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

В частині 1 статті 254 ГПК України закріплено норму, відповідно до якої учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути і вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на час розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Як встановлено судом апеляційної інстанції із доданих до скарги документів, 10.10.2015 між ОСОБА_6 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавець зобов`язався передати у власність покупця квратиру №8 в квартирному (багатоповерховому) житловому будинку літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти квартиру та сплатити за неї обумовлену сторонами грошову суму.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири, 10.10.2015 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квратиру №8 в квартирному (багатоповерховому) житловому будинку літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Особа, яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_2 також зазначаила, що 16.04.2015 між ОСОБА_6 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавець зобов`язався передати у власність покупця квратиру №1 в квартирному (багатоповерховому) житловому будинку літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти квартиру та сплатити за неї обумовлену сторонами грошову суму.

Судом апеляційної інстанції досліджено надані скаржниками докази та з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на житлові квартири ( АДРЕСА_43 та АДРЕСА_3 , належним чином зареєстрували своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також підтвердили фактичні характеристики свого майна як квартир відповідними технічними паспортами на нерухомість, виданими Харківським міським бюро інвентаризації, в яких визначено житлову і нежитлову площу, технічний план квартир.

В заяві про залучення третіх осіб ОСОБА_7 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_10 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_11 ( АДРЕСА_10 ), ОСОБА_12 ( АДРЕСА_11 ), ОСОБА_13 ( АДРЕСА_12 ), ОСОБА_14 ( АДРЕСА_13 ), ОСОБА_15 ( АДРЕСА_14 ), ОСОБА_16 ( АДРЕСА_15 ), ОСОБА_17 ( АДРЕСА_16 ), ОСОБА_18 ( АДРЕСА_17 ), ОСОБА_19 ( АДРЕСА_18 ), ОСОБА_20 ( АДРЕСА_19 ), ОСОБА_21 ( АДРЕСА_20 ), ОСОБА_22 ( АДРЕСА_21 ), ОСОБА_23 ( АДРЕСА_22 ), ОСОБА_24 ( АДРЕСА_23 ), ОСОБА_25 ( АДРЕСА_24 ), ОСОБА_26 ( АДРЕСА_25 ) зазначені особи також посилались на те, що є власниками квартир в квартирному (багатоповерховому) житловому будинку літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені доводи підтверджено відповідними правовстановчиним документами, договорами купівлі-продажу, технічними паспортами, планами квартир.

Отже, станом на момент постановлення судом першої інстанціїі оскаржуваної ухвали від 22.02.2017 про визнання за ТОВ "Інтервертикаль" права власності на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", як цілісного об`єкту нерухомого майна, зазначена нерухомість була внутрішньо та зовнішньо реконструйована та перепланована в житлові квартири та обслуговуючі (допоміжні приміщення), на які за фізичними особами, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також ОСББ "Азалія 2013" в 2015 році набуто право власності та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідні записи.

Зазначені фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як визначено в умовах договорів купівлі-прождажу квартир, придбали житло у ОСОБА_6 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Останніми, в свою чергу, передано ОСББ "Азалія 2013" допоміжні приміщення на підставі договору пожертви від 30.01.2014.

Отже, наявними матеріалами справи підтверджується, що частина спірного нежитлового нерухомого майна, на яке суд першої інстанції визнав право власності за ТОВ "Інтервертикаль" належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а також іншим фізичним особам та ОСББ "Азалія 2013" на праві приватної власності, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувана ухвала Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 безпосередньо стосується речового права та власного майнового інтересу власників квартир та ОСББ на нерухоме майно, а також рішення місцевого господарського суду стосується суб`єктивних матеріальних прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших співмешканців житлового будинку як співвласників спільного майна загального користування квартирного (багатоповерховому) житловому будинку літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 мав процесуальні підстави для звернення з апеляційною скаргою, а ОСОБА_2 мала право приєднатись до такої скарги відповідною заявою, які належить розглядати по суті, оскільки місцевий господарський суд вирішив питання про права та обов`язки власників квартир житлового будинку, тобто по суті вирішено спір відносно нерухомого майна осіб, яких не було залучено до участі при розгляді справи.

Що стосується заперечень ТОВ "Інтервертикаль" проти відкриття апеляційного провадження, а також клопотання ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" про закриття апеляційного провадження, які обґрунтовані посиланням на те, що оскаржувана ухвала не стосується прав, інтересів та/або обов`язків ОСОБА_1 оскільки на даний час вже скасовано рішення, яким узаконено самовільну реконструкцію нежитлових приміщень, у зв`язку з чим квартира АДРЕСА_4 втратила статус окремого об`єкту нерухомого майна, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

По-перше, з урахуванням приписів статті 269 ГПК апеляційний суд переглядає законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на момент його прийняття, а тому обставини, які виникли після винесення рішення не можуть бути підставою для його скасування/залишення без змін в порядку апеляційного оскарження.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13 скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017, тобто вже після прийняття оскаржуваної ухвали від 22.02.2017.

Станом на момент розгляду судом першої інстанції заяви ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" про визнання права власності нерухоме майно рішення у справі №922/2830/13, яким узаконено реконструкцію перепланування будівлі з нежитлового приміщення на багатоквартирний будинок, набрало законної сили та було обов`язковим для врахування.

Відтак, суд першої інстанції визнав право власності за боржником саме на житлову будівлю, власниками частин - квартир якої фактично були фізичні особи співмешканці житлового (багатоквартирного) будинку.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що скасування рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі №922/2830/13, тобто скасування судового рішення, яким визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права власності на житлові квартири та допоміжні приміщення, іншими словами узаконено самовільну реконструкцію, не змінює характеристики нерухомого майна та автоматично не перетворює квартири в нежитлові приміщення, які існували до перепланування. Припинення de jure існування житлових квартир, які належать на праві приватної власності фізичним особам, в силу скасування судового рішення не змінює технічне та цільове призначенні перепланованої та реконструйованої нерухомості та не може свідчити про автоматичне позбавлення права власності третіх осіб на житло, оскільки останні набули його на законних підставах, тобто є добросовісними набувачами.

По-друге, як вбачається із доданих до апеляційної скарги документів, на даний час в провадженні Господарського суду Харківської області перебуває низка позовів (41 справа) ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" до фізичних осіб - власників квартир в будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги у цих справах мотивовані тим, що ТОВ "Інтервертикаль" є єдиним законним власником нежитлової будівлі "А-3", однак, існують обставини, які перешкоджають законному власнику належним чином реалізовувати своє право власності. Позивач зазначає, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одночасно з зареєстрованим правом власності позивача на нежитлову будівлю продовжує незаконно існувати створений Розділ та записи про право власності на неіснуючий предмет договору купівлі-продажу, що вчинені на підставі скасованих рішень суду щодо не існуючої як об`єкту цивільних прав, частини нежитлової будівлі - предмету договору купівлі-продажу. На думку ліквідатора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься недостовірна та спотворена інформацію щодо майна позивача. Наведені обставини створюють перешкоди для реалізації у встановленому Законом порядку нежитлової будівлі в ліквідаційній процедурі в межах справи про банкрутство ТОВ "Інтервертикаль".

Отже, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що оскаржувана ухвала Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у цій справі є основною передумовою та підставою позову ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" до фізичних осіб, за якими зареєстровано право власності на квартири в будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про усунення перешкод у користування майном шляхом скасування запису про державну реєстрацію їх прав.

Тобто, оскільки ліквідатор обрав спосіб захисту прав боржника шляхом скасування записів про державну реєстрацію права власності поза процедурою, яка передбачена визначеному способу витребування майна у добросовісного набувача за статтями 387, 388 ЦК України, у зв`язку з чим у такий спосіб фізичних осіб не залучено до участі у спорі, в якому вирішувалось питання про перехід права власності на їх майно, чим позбавлено цих осіб можливості бути відповідачами у такому спорі та права на реалізацію своїх процесуальних прав, передбачених чинним законодавством для захисту своїх майнових інтересів, зокрема, з урахуванням принципу диспозитивності і змагальності в господарському судочинства доводити свої права на власність як добросовісних набувачів. Також, у даному випадку набувачі квартир можуть бути позбавлені можливості звернутись до осіб, які продали їм таке нерухоме майно із вимогами про засостування насліків нікчемного правочину для поверненя сплачених грошових коштів, тобто можуть втратити майно без будь-якої компенсації, адже судовим рішенням визнано недійсним лише правочин щодо відчуження нежитлових приміщень, натомість, цими особами придбано вже інше майно (житлові квартири) за правочинами, недійсність яких прямо не встановлено законом (не за нікчемними правочинами).

Виходячи з предмета та підстав заяви ліквідатора ТОВ "Інвертикаль" про визнання права власності, суд апеляційної інстанції зазначає, що кінцевою метою заяви у цій справі є поновлення порушених прав, інтересів боржника як власника нежитлових приміщень в нежитловій будівлі літ. "А-3", зокрема, шляхом повернення спірного нерухомого майна у власність Товариства, яке було власником цього майна до проведення аукціону та укладення договору купівлі-продажу від 28.12.2012.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340 суд дійшов висновку, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, унормованого положеннями законодавства, яке визначає підстави та правові наслідки недійсності правочину. Норми щодо реституції не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що визнання недійсними результатів торгів (аукціону) є підставою для витребування власником майна від добросовісного набувача за ст. 388 ЦК України, оскільки майно вибуло від власника поза його волею іншим шляхом - шляхом проведення публічних торгів іншою особою на виконання судового рішення про стягнення коштів (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № Б-39/64-10).

Крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, оскільки станом на момент розгляду судом першої інстанції заяви ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" була відсутня воля власника спірного майна на його відчуження, спірне нерухоме майно (нежитлові приміщення) було реконструйовано та переплановано першими покупцями ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , за яким визнано право власності саме на квартири та допоміжні (обслуговуючі) приміщення на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 у справі №922/2830/13 (станом на 22.02.2017, тобо на момент постановлення оскаржуваної увхали було чинним та не скасовано), судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що належним способом захисту порушеного права власності ТОВ "Інтервертикаль" є саме витребування нерухомого майна в існуючому (фактичному) стані від нинішніх його володільців шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може прийняти до уваги посилання кредитора ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" на те, що у зв`язку із скасуванням постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 рішення Господарського суду Харківської області від 02.08.2013 року у справі №922/2830/13 такі об`єкти нерухомого майна як «квартири» втратили статус окремих (самостійних) об`єктів цивільних прав, отже, вони не могли бути предметом судового розгляду при вирішенні питання щодо відновлення майнових прав ТОВ "Інтервертикаль" на нежитлову будівлю, з наступних підстав.

Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (у відношенні справ про банкрутство майно має мати матеріальну цінність задля включення його до ліквідаційної маси і задоволення за наслідками його реалізації кредиторських вимог).

Визнання незаконними реконструкції майна і поділу його на частини не зумовлюють втрату спірними об`єктами статусу майна, оскільки ці приміщення існують в натурі, є предметами матеріального світу.

У пункті 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 зазначено, що об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Апеляційним судом при розгляді даної справи враховується висновок Касаціного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений в постанові від 19.11.2020 у даній справі №5023/5383/12, який зроблено при розгляді вимог ТОВ "Інтервертикаль" до ОСББ "Азалія 2013", ФОП Шкумата І.М., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушевої Н.В. (за участю 3-ї особи на стороні відповідачів - ОСОБА_4 ) про визнання недійсним договору пожертви, укладеного 30.01.2014 між ОСОБА_4 , ФОП Шкуматом І.М. та ОСББ "Азалія 2013", в якій суд касаційної інстанції зазначив про передчасність висновків судів попередніх інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів статей 387, 388 ЦК України.

Суд касаційної інстанції у вказаному рішенні також зауважив, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав. З наведених підстав, суд відзначив, що оспорюваний договір пожертви є лише наступним договором відчуження у ланцюгу переходу права власності на майно і визнання його недійсним не призведе до відновлення порушеного права позивача.

В той же час відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

З огляду на викладене, враховуючи, що ліквідатором ТОВ "Інтервертикаль" невірно, з порушенням вимог статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України, обрано спосіб захисту порушених прав банкрута (визнання права власності), оскільки такий спосіб захисту не забезпечує їх реального захисту та фактично є неможливим, оскільки нежитлові приміщення наразі в натурі не існують, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що вимоги заяви ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" про визнання права власності не можуть бути задоволені.

Крім того, відносно визначених у заяві ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" про визнання права власності відповідачів ( ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом заяви ліквідатора у даній справі є вимога ТОВ "Інтервертекаль" до відповідача-1 ОСОБА_27 та відповідача-2 Шкумата І.М. про визнання права власності на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав визнання недійсними правочинів, на підставі яких майно вибуло із власності боржника

За змістом статей 317, 318 та 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 325 цього Кодексу передбачено, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 цього Кодексу).

Статтею 54 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення з позовом до суду) установлено форму і зміст позовної заяви, в якій має бути зазначено, у тому числі, зміст позовних вимог, виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; докази, що підтверджують позов; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися.

Із 15.12.2017 відповідно до Закону України "Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VІІI набув чинності ГПК України у новій редакції, згідно з підпунктом 9 пункту 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом статті 162 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017) у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Судова колегія наголошує, що визначені ліквідатором ТОВ "Інтервертикаль" відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 станом на момент розягляду судом першої інстанції даного спору не були власниками спірних нежитлових приміщень, оскільки зазначене нерухоме майно було реконструйовано та переплановано на квартири, які перебували у власності фізичних осіб.

Судом апеляційної інстанції встановлено факт незаконного вибуття спірного майна із володіння ТОВ "Інтервертикаль", як власника майна в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, зокрема, не з його (власника) волі.

Отже, для дослідження і встановлення ключових питань у даній справі щодо вибуття спірного майна з володіння власника, обставини його перепланування та реконструкції та подальше набуття створених квартир фізичними особами, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не є учасником справи і судом першої інстанції питання про їх залучення до участі у справі не вирішувалось, необхідно визначення дійсних власників спірного майна саме у процесуальному статусі відповідачів, оскільки саме ці особи мають до майна власний інтерес.

Враховуючи вищевстановлені обставини, колегія суддів зазначає, що у даній справі залучення належних співвідповідачів до участі у справі має принципове значення, оскільки це пов`язано також й з обранням належного та ефективного способу захисту прав, на захист яких заявлено вимоги ліквідатора. Обраний спосіб захисту особи, яка наполягає на застосуванні судового захисту її цивільного права та інтересу, має відповідати характеру та природі спірних правовідносин.

В свою чергу суд апеляційної інстанції в силу наданих йому процесуальним законом повноважень позбавлений можливості вирішувати питання про залучення до участі інших учасників справи, в тому числі в якості належних відповідачів власників квартир, а отже, встановивши наведені вище обставини, суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні заяви ліквідатора ТОВ "Інтервертикаль" також у зв`язку з неналежністю складу учасників справи.

За змістом ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

З наведених вище мотивів у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення заяви про залучення фізичних осіб - власників квартир до участі у справі №5023/5383/12 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки у випадку звернення ліквідатора із заявою в порядку статті 388 ЦК України, вони (співмешканці будинку) повинні бути саме особами, яким пред`явлено позовні вимоги, тобто відповідачами.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пропуск ліквідатором ТОВ "Інтервертекаль" строку позовної давності на звернення з вимогами про визнання права власності.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Колегія суддів зазначає, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу" (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, оскільки у даній справі встановлено відсутність підстав для задоволення заяви ліквідатора про визнання права власності, тому суд апеляційний інстанції не застосовує в цьому випадку позовну давність.

Зважаючи встановлені обставини у даній справі, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, колегія Східного апеляційногого господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви ліквідатора про визнання за ТОВ "Інтервертикаль" право власності на нежитлові приміщення в нежитловій будівлі літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №5023/5383/12 - задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі № 5023/5383/12 - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ліквідатора про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтервертикаль" право власності на нежитлові приміщення підвалу №1-16 загальною площею 178,3 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху №2-15 загальною площею 193,4 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху №1 загальною площею 10,9 кв.м., нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв.м., нежитлові приміщення 3-го поверху №1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв.м., нежитлові приміщення технічного поверху №1, 2 загальною площею 9,8 квм. в нежитловій будівлі літ. "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Т.Д. Геза

Суддя Л.М. Здоровко

Повний текст постанови складено та підписано 21.12.2020.