РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2020Справа № 910/14673/20
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЬКА НАФТО-ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ" (23310, Україна, Вінницька обл., Тиврівський район, м. Гнівань, Вінницьке шосе, 17, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНО-АНАЛІТИЧНЕ АГЕНСТВО ТЕХНОЕКСПЕРТ" (03022, м. Київ, пров. Коломийський, 20, )

про стягнення заборгованості у розмірі 733 267,17 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІННИЦЬКА НАФТО-ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ» до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНО-АНАЛІТИЧНЕ АГЕНСТВО ТЕХНОЕКСПЕРТ" про стягнення заборгованості за договором про надання послуг по перевезенню вантажів № 34 від 12.12.2018 у розмірі 733 267,17 грн, з яких 330 846,65 грн - основної заборгованості, 70 796,77 грн - пені за порушення строків оплати, 165 423,33 грн - штрафу у розмірі 50% від вартості перевезення, 5 967,52 грн - інфляційних втрат та 160 232,90 грн - 48 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 06.10.2020 була надіслана позивачу та відповідачу на адреси, зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручена позивачу - 13.10.2020, відповідачу - 02.10.2020.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Проте Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНО-АНАЛІТИЧНЕ АГЕНСТВО ТЕХНОЕКСПЕРТ" у визначений судом строк відзив на позовну заяву не подало, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У зв`язку з перебуванням судді Андреїшиної І.О. у період з 07.12.2020 року до 14.12.2020 року включно у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 15.12.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЬКА НАФТО-ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ" (надалі - позивач, перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНО-АНАЛІТИЧНЕ АГЕНСТВО ТЕХНОЕКСПЕРТ" (надалі - відповідач, замовник) укладено договір про надання послуг по перевезенню вантажів №34, відповідно до якого замовник замовляє, а перевізник надає послуги по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у внутрішніх сполученнях (п.1.1. договору).

Відповідно до п.3.1. договору ціни на послуги встановлюються та затверджуються в «Замовленнях на перевезення» і вказуються у рахунках-фактурах перевізника.

Ціна на послугу є динамічною і може змінюватися у бік збільшення/зменшення з урахуванням ринкової вартості дизельного палива та вираховуватись за формулою :

X = X * С/А, де

X - ціна на послугу, яка визначається в залежності від коливань його ринкової вартості і на день підписання договору складає 2,3 грн за 1 т/км.

С - ринкова вартість дизельного палива на момент зміни ціни договору, підтверджена довідкою уповноваженого органу*.

А - ринкова вартість дизельного палива на момент укладення договору, підтверджена довідкою уповноваженого органу.

Перегляд ціни на послугу здійснюється в разі підняття/зниження вартості дизельного паливо більше/менше ніж на 3%, підтверджена довідкою уповноваженого органу.

* Уповноважений орган - Українська енергетична біржа (п.3.2. договору).

Згідно з п.4.1. договору перевезення вантажу за цим договором здійснюється за умови попередньої оплати за послугу, в розмірі 100% від загальної вартості кожного «Замовлення на перевезення», згідно рахунка-фактури наданого перевізником.

Відповідно до п.4.2. договору розрахунки за цим договором здійснюються у безготівковій формі у валюті договору шляхом переведення коштів з розрахункового рахунку Замовника на розрахунковий рахунок перевізника, протягом трьох банківських днів від дати рахунка-фактури перевізника, якщо в ''Замовленнях на перевезення" не вказані інші умови оплати за кожне окреме перевезення.

У випадку порушення строків оплати замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, визначеної від вартості неоплачених наданих послуг, за кожний день прострочення платежу, а також штраф у розмірі 50% від вартості перевезення (п.5.4. договору).

Відповідно до п.5.5. договору за прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті наданих послуг більш ніж на сім календарних днів, замовник сплачує постачальнику суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення, а також 48% річних від простроченої суми заборгованості у відповідності зі ст. 625 ЦК України, що не звільняє його від відповідальності, передбаченої п.5.4., цього договору.

У п.8.1. договору сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині зобов`язань - до повного їх виконання. Якщо жодна із сторін за один місяць до закінчення строку дії договору не попередить іншу сторону про розірвання договору, то даний договір зберігає свою силу для сторін кожного разу ще на один рік.

На виконання умов договору надання послуг по перевезенню вантажів №34 позивачем було надано послуги по перевезенню вантажу автомобільним транспортом протягом вересня 2019 року, що підтверджується наступними документами:

-Актом надання послуг № 1130 від 12 вересня 2019 року та рахунок на оплату №1115 від 12 вересня 2019 року;

- Актом надання послуг № 1135 від 13 вересня 2019 року та рахунок на оплату № 1116 від 13 вересня 2019 року;

- Актом надання послуг № 1139 від 14 вересня 2019 року та рахунок на оплату №1117 від 14 вересня 2019 року;

- Актом надання послуг № 1154 від 14 вересня 2019 року та рахунок на оплату №1143 від 14 вересня 2019 року;

- Актом надання послуг № 1158 від 16 вересня 2019 року та рахунок на оплату №1145 від 16 вересня 2019 року;

- Актом надання послуг № 1164 від 17 вересня 2019 року та рахунок на оплату № 1146 від 17 вересня 2019 року;

- Актом надання послуг № 1174 від 18 вересня 2019 року та рахунок на оплату №1156 від 18 вересня 2019 року.

Відповідно до вказаних актів надання послуг та рахунків на оплату загальна вартість наданих позивачем послуг складає 344 722,21 грн.

Позивач вказує, що відповідач за надані послуги розрахувався лише частково, в розмірі 13 875,56 грн, відтак, відповідач, за розрахунками позивача, має заборгованість за договором в розмірі 330 846,65 грн.

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що відповідачем оплата за надані позивачем послуги за договором надання послуг по перевезенню вантажів №34 від 12.12.2018 в повному обсязі здійснена не була, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 330 846,65 грн, що стало підставою звернення позивача з позовом до суду.

Враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача окрім суми основного боргу також пеню за порушення строків оплати в розмірі 70 796,77 грн, штраф у розмірі 50% від вартості перевезення у розмірі 165 423,33 грн, збитки від інфляції у розмірі 5 967,52 грн та 48 % річних у розмірі 160 232,90 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Акти надання послуг № 1130 від 12 вересня 2019 року, № 1135 від 13 вересня 2019 року, № 1139 від 14 вересня 2019 року, № 1154 від 14 вересня 2019 року, № 1158 від 16 вересня 2019 року, № 1164 від 17 вересня 2019 року, № 1174 від 18 вересня 2019 року були підписані відповідачем, на суму 344 722,21 грн, однак, надані послуги були оплачені не в повному обсязі.

На виконання умов договору позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату №1115 від 12 вересня 2019 року, № 1116 від 13 вересня 2019 року, №1117 від 14 вересня 2019 року, №1143 від 14 вересня 2019 року, №1145 від 16 вересня 2019 року, № 1146 від 17 вересня 2019 року, №1156 від 18 вересня 2019 року.

Також позивач зазначає, що відповідачем сплачена частина боргу в розмірі 13 875,56 грн. Проте ані платіжного доручення, ані акту надання послуг на зазначену суму позивачем до матеріалів справи долучено не було.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зауважень щодо належного виконання позивачем зобов`язань за договором, зокрема і щодо надання документів, що підтверджують перевезення, при їх підписанні відповідачем не висловлено.

Судом встановлено, що заборгованість за актами надання послуг становить 330 846,65 грн.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 330 846,65 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 ЦК України заявив до стягнення пені за порушення строків оплати в розмірі 70 796,77 грн, штраф у розмірі 50% від вартості перевезення у розмірі 165 423,33 грн, збитків від інфляції у розмірі 5 967,52 грн та 48 % річних у розмірі 160 232,90 грн за період з 24.09.2019 по 22.09.2020.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 48 % річних, інфляційних втрат та пені нарахованих за прострочення платежу, то суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 914/1033/17, від 20.08.2018 у справі № 904/508/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь- який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.5.5. договору за прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті наданих послуг більш ніж на сім календарних днів, замовник сплачує постачальнику суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення, а також 48% річних від простроченої суми заборгованості у відповідності зі ст. 625 ЦК України, що не звільняє його від відповідальності, передбаченої п.5.4., цього договору.

Судом перевірено здійснений позивачем розрахунок сум втрат від інфляції і 48% річних, пені та періоду їх нарахування, та встановлено, що розрахунок періоду визначений позивачем правильно, проте сума 48% річних, пені та сума втрат від інфляції розрахована позивачем неправильно.

За розрахунком суду сума 48% річних становить 158 370,99 грн та сума пені за порушення строків оплати становить 69 223,84 грн.

Також за розрахунком суду, розрахунок втрат від інфляції є більший, ніж у визначеному позивачем розмірі. Однак, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Також судом встановлено, що відповідно до п.5.4. договору у випадку порушення строків оплати замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, визначеної від вартості неоплачених наданих послуг, за кожний день прострочення платежу, а також штраф у розмірі 50% від вартості перевезення.

Перевіривши розрахунок 50% штрафу, судом встановлено, що він є арифметично вірним, тому

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу у розмірі 50% від вартості перевезення, суд встановив, що позовні вимоги в частині 50% штрафу підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, а саме 165 423,33 грн.

Отже, стягненню з відповідача підлягає 158 370,99 грн - 48 % річних, пені у розмірі 69 223,84 грн, 5 967,52 грн втрат від інфляції за розрахунком позивача та 50% у розмірі 165 423,33 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 року встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство. Попереджено відповідача, що у разі ненадання відзиву на позов, справа згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України буде розглянута за наявними в ній матеріалами.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 46 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів суду не надав.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 14 500,00 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Гунько Олексія Андрійовича серії ВН № 000145 та ордер серії ВН №061731.

У доданому до позовної заяви попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які поніс і які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи, позивачем наведено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, проте не наведено розрахунок здійснених ним витрат.

У зв`язку з цим у суду відсутня можливість встановити обґрунтованість заявленого розрахунку.

Дослідивши надані позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу документи суд зазначає, що їх обсяг не є достатнім для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх розподілу у заявленому позивачем розмірі, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження фактичного обсягу наданих послуг і виконаних робіт, а також їх вартості.

Фактично, матеріалами справи підтверджується лише виконання адвокатом робіт зі складання позовної заяви.

Так, за змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Будь-яких інших доказів на підтвердження вартості наданих адвокатом послуг матеріали справи не містять.

Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити зазначену позивачем у попередньому (орієнтовному) розрахунку вартість наданих адвокатом послуг.

При цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять договору надання правничої допомоги, укладеною між позивачем та адвокатом Гунько О.А.

Доказів оплати позивачем на рахунок Гунько О.А . витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи також не містять.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд відмовляє позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14 500,00 грн.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНО-АНАЛІТИЧНЕ АГЕНСТВО ТЕХНОЕКСПЕРТ" (03022, м. Київ, пров. Коломийський, 20, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІННИЦЬКА НАФТО-ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ" (23310, Україна, Вінницька обл., Тиврівський район, м. Гнівань, Вінницьке шосе, 17, ) суму основного боргу у розмірі 330 846 (триста тридцять тисяч вісімсот сорок шість) грн 55 коп., 69 223 (шістдесят дев`ять тисяч двісті двадцять три) грн 84 коп. пені, 48% річних у розмірі 158 370 (сто п`ятдесят вісім тисяч триста сімдесят) грн 99 коп., інфляційні втрати у розмірі 5 967 (п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят сім) грн 52 коп., штраф у розмірі 50% від вартості перевезення у сумі 165 423 (сто шістдесят п`ять тисяч чотириста двадцять три) грн 33 коп. та 10 948 (десять тисяч дев`ятсот сорок вісім) грн 47 коп. витрат на сплату судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.12.2020

Суддя І.О. Андреїшина