УХВАЛА

08 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 910/13145/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Львов Б.Ю., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Черненка О.В.,

представників учасників справи:

позивача: Кліндухов П.В.,

відповідача: Пономаренко А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020

(головуючий - Разіна Т.І., судді Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019

(суддя Грєхова О.А.)

у справі №910/13145/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс"

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

про визнання недійсним одностороннього правочину та визнання за позивачем права,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс" (далі - Позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (далі - Відповідач) про:

- визнання недійсним вчиненого Відповідачем одностороннього правочину, оформленого повідомленням від 04.09.2019 №053/05-3057 про розірвання договору від 01.12.2017 №ДНП-2017-12/33, укладеного між Позивачем і Відповідачем (далі - Договір);

- визнання за Позивачем права на організацію та експлуатацію 154 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 17 місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, що розташовані на майданчиках для паркування за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп. Бажана - майданчик №1 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка) і майданчик №2 (між вул. Л.Руденко та просп. П.Григоренка) в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва на умовах, викладених в Договорі.

2. Позов мотивований відсутністю правових підстав для розірвання Відповідачем Договору в односторонньому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2019, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Судові рішення мотивовані встановленням обставин щодо порушення Позивачем умов Договору в частині використання місць паркування за їх цільовим призначенням, що відповідно до пункту 6.5 Договору є підставою для його розірвання в односторонньому порядку. При цьому суди відхилили доводи Позивача щодо неналежного оформлення Відповідачем акта обстеження майданчика для паркування, оскільки Договором чітко не визначено ані форми акта, ані обов`язку складання його за участі Позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

5. Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

6. Касаційна скарга (з урахуванням заяви про усунення недоліків) мотивована наявністю підстави для касаційного оскарження зазначених судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

7. Позивач вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №911/2385/18, від 27.04.20 у справі №908/2359/18, від 27.11.2019 у справі №522/441/17, від 22.05.2018 у справі №826/5165/17, від 14.11.2019 у справі №279/3537/16-а, від 16.03.2020 у справі №910/2051/19.

8. Водночас Позивач посилається на незастосування до спірних правовідносин приписів Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1342, та Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

9. Позивач також зазначає, що суд першої інстанції обґрунтував своє рішення неналежними, недопустимими та недостовірними доказами. На думку Позивача, акт обстеження майданчика для паркування від 30.08.2019 не відповідає вимогам статей 76-78 Господарського процесуального кодексу України та не може вважатись належним, допустимим та достовірним доказом порушення з боку Позивача умов Договору.

10. Крім того, 17 вересня 2020 року Позивач подав доповнення до касаційної скарги. З огляду на положення статей 118, 298 Господарського процесуального кодексу України Суд залишає зазначене доповнення без розгляду як таке, що подане після закінчення строку на касаційне оскарження.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

11. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

12. Відповідач вважає доводи касаційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а оскаржувані судові рішення такими, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин справи.

Позиція Верховного Суду

13. Суд вважає безпідставними доводи Позивача про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №911/2385/18, від 27.04.20 у справі №908/2359/18, від 27.11.2019 у справі №522/441/17, від 22.05.2018 у справі №826/5165/17, від 14.11.2019 у справі №279/3537/16-а, від 16.03.2020 у справі №910/2051/19.

14. Зі змісту перелічених судових рішень Суд вбачає, що в них наведені висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

15. Так, постановою від 18.02.2020 у справі №911/2385/18 Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції та залишив в силі рішення суду першої інстанції, яким визнано недійсним рішення комісії ПАТ "Київобленерго" з розгляду акта про порушення, оформлене відповідним протоколом, адже апеляційний господарський суд не навів доводів, за якими він не погодився з висновками суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд виходив з того, що згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами спірне рішення в порушення вимог підпункту 8.2.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312, не містить підпису двох незаінтересованих осіб; відповідач не довів факт присутності споживача або його повноваженого представника при складанні акта та відмови від його підписання; а відповідний висновок експерта не є належним доказом у підтвердження порушення позивачем зазначених Правил.

16. Постановою від 27.04.2020 у справі №908/2359/18 Верховний Суд скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції. Задовольняючи позов про визнання незаконним та скасування рішення комісії Запорізьких міських електричних мереж з розгляду акта про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії, суди встановили, що в акті, зокрема, відсутнє посилання на пункти ПРРЕ або Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії. Направляючи справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, Верховний Суд касаційної інстанції зауважив, що сам по собі дефект акта не може спростовувати факт порушення, якщо цей факт відображено в сукупності з іншими доказами. Вчинення споживачем дій, які призвели до підключення до електричної мережі, що не є власністю енергопостачальника, є самостійним порушенням, передбаченим у підпункті 6 пункту 2.1 Методики, і наявність або відсутність такого порушення має бути встановлена судом з урахуванням всіх обставин, пов`язаних із цим порушенням.

17. Постановою від 27.11.2019 у справі №522/441/17 Верховний Суд скасував постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо відмови в задоволенні адміністративного позову про скасування постанови Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради у справі про адміністративне правопорушення. Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, визнавши передчасними висновки судів про правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зважаючи на порушення процедури при проведенні перевірки, оформленні її результатів та прийнятті спірної постанови про адміністративне правопорушення, неповне встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що системний аналіз наведених у постанові норм Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 №553, дає змогу дійти висновку, що суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється перевірка, має право бути присутнім під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та за його наслідками отримувати акт перевірки, припис, надавати письмові пояснення, зауваження або заперечення до акта перевірки.

18. Постановою Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №826/5165/17 залишено без змін постанови окружного адміністративного суду та апеляційного адміністративного суду щодо задоволення адміністративного позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій стосовно неправомірності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення з огляду на порушення процедури проведення перевірки. Суд касаційної інстанції визнав правильним висновок судів про відсутність у відповідача повноважень під час проведення камеральної перевірки досліджувати правомірність сплати позивачем податків.

19. Постановою Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №279/3537/16-а залишено без змін постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо задоволення позову про скасування постанови Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області у справі про адміністративне правопорушення. Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про порушення відповідачем процедури (порядку) притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що мали вплив на правомірність оспорюваної постанови.

20. Постановою Верховного Суду від 16.03.2020 у справі №910/2051/19 скасовано рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, справу направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду. Предметом позову в зазначеній справі є вимоги про стягнення авансового платежу через неналежне виконання відповідачем договору на створення (передачу) науково-технічної продукції, що призвело до недоцільності подальшого виконання робіт, мотивовані посиланням на положення частини 2 статті 220 Господарського кодексу України, частини 2 статті 846 і частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України. У вказаній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що у статті 849 Цивільного кодексу України передбачено три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду; відповідно, правові наслідки відмови замовника від договору підряду на підставі зазначеної статті є різними. Законність відмови замовника від договору підряду на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України у разі недоведення порушень умов договору підряду з боку підрядника не може бути виправдана безумовним правом замовника відмовитися від договору підряду на підставі частини 4 цієї норми. Для правильного вирішення спору в справі за вимогами, заявленими позивачем саме на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України, необхідно з`ясувати обставини виникнення у замовника (позивача) права на відмову від договору підряду, яке відповідно до зазначеної норми не є безумовним і пов`язано із діями підрядника (своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її в строк стає явно неможливим).

21. З викладеного вбачається, що висновки Верховного Суду в перелічених постановах, на відміну від даної справи, не стосуються вирішення спору та застосування відповідних норм права у правовідносинах, які виникли внаслідок неналежного виконання однією зі сторін умов договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування в частині використання їх за цільовим призначенням та розірвання у зв`язку з цим такого договору в односторонньому порядку. Також наведені постанови Верховного Суду не містять висновків щодо застосування положень Правил паркування транспортних засобів та Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", на які посилається Позивач у касаційній скарзі.

22. Отже, Суд вбачає, що доводи Позивача про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у перелічених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження.

23. Встановивши після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у поставах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 зазначеного Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СЛ-Плюс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2019 у справі №910/13145/19.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Кролевець

Судді Б. Львов

Л. Стратієнко