РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.12.2020Справа № 910/14816/20
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8, )

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40, )

про відшкодування шкоди в порядку суброгації в розмірі 19 341,38 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди в порядку суброгації в розмірі 19 341,38 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 06.10.2020 була надіслана позивачу та відповідачу на адреси, зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручена позивачу - 09.10.2020, відповідачу - 12.10.2020.

30.10.2020 через відділ діловодства суду відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі, в якому останній зазначив, що у відповідь на заяву позивача, на підставі наданих документів, відповідачем здійснено розрахунок страхового відшкодування та відповідно до страхового акту №UA006/L01/03 здійснено виплату у сумі 17 869, 54 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 47517 від 07.10.2020. Також відповідач у вказаному клопотанні зазначив, що доводами позовної заяви та доданими до неї документами не підтверджено понесення витрат у сумі 19 341, 38 грн, про стягнення яких заявляє позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У зв`язку з перебуванням судді Андреїшиної І.О. у період з 07.12.2020 року до 14.12.2020 року включно у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 15.12.2020 року.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.11.2019 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" та ОСОБА_1 (далі - страхувальник) договір добровільного страхування наземного транспорту № 294077а9кш від 04.11.2019, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону та пов`язані з володінням, розпорядженням та користуванням наземним транспортним засобом Кіа Cerato, д/н НОМЕР_1 .

18.02.2020 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів Kia Cerato д/н НОМЕР_1 та MAN F2000 д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна", згідно полісу ЕР130248606.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 29.04.2020 у справі №761/6165/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

19.02.2020 страхувальник звернулася до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування згідно із калькуляцією, виконаною спеціалістом страхової компанії та просила здійснити виплату на особистий картковий рахунок.

Згідно калькуляції АУДАТЕКС від 25.02.2020, складеної фахівцем в секторі технічного врегулювання відділу врегулювання специфічних збитків центру виплат в м. Київ ПрАТ «СК «АРКС» Мерзенюк Ю.В. вартість відновлювального ремонту склала 22 336,93 грн.

Як вбачається зі страхового акту № ARX2544197 від 25.02.2020 та розрахунку страхового відшкодування позивачем визначено страхове відшкодування у розмірі 17 869,54 грн на підставі калькуляції АУДАТЕКС, з урахуванням п. 28.27 Договору.

Вказана сума страхового відшкодування виплачена позивачем на рахунок ОСОБА_1 в повному розмірі, що підтверджується платіжним дорученням № 646 089 від 26.02.2020.

3 квітня 2020 року позивачем було направлено на адресу відповідача заяву про страхове відшкодування на суму 17 869,54 грн.

У відповідь на вказану заяву позивача відповідач листом № 1709527 від 02.10.2020 повідомив, що страхове відшкодування в розмірі 17 869,54 грн буде перераховано протягом 5 робочих днів з моменту прийняття рішення про виплату.

07.10.2020 відповідач здійснив виплату страхового відшкодування на користь позивача у розмірі 17 869,54 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 47517 від 07.10.2020.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині стягнення 17 869,54 грн підлягає закриттю, а в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдання матеріального збитку власнику транспортного засобу Кіа Cerato, д/н НОМЕР_1 .

Однак, у разі якщо її цивільно-правова відповідальність перед третіми особами застрахована у певного страховика, то останній стає відповідальною особою, адже, внаслідок укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик в межах страхової суми несе відповідальність за шкоду, завдану застрахованою ним особою.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно із ст. 29 вказаного Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Судом установлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля MAN F2000 д/н НОМЕР_2 на момент вказаної ДТП була застрахована у відповідача згідно з полісом ОСЦПВ № ЕР130248606.

Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 130 000, 00 грн та франшизу у розмірі 0, 00 грн.

Таким чином, відповідач взяв на себе обов`язок відшкодувати шкоду заподіяну третім особам під час ДТП, яке сталася за участю забезпеченого транспортного засобу MAN F2000 д/н НОМЕР_2 .

З урахуванням вимог ст. 29, п. 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 25 Закону України "Про страхування" суд дійшов висновку, що страховий акт № ARX2544197 від 25.02.2020, платіжне доручення № 646 089 від 26.02.2020, копії яких наявні в матеріалах справи, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які (витрати) виникли внаслідок ДТП.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до страхового акту № ARX2544197 від 25.02.2020 та розрахунку страхового відшкодування від 25.02.2020 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Кіа Cerato, д/н НОМЕР_1 складає 17 869,54 грн.

Однак позивач зазначає, що відповідно до ремонтної калькуляції АУДАТЕКС від 25.02.2020 вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ, без урахування фізичного зносу замінних частин ск4ладає 22 336,93 грн, в тому числі вартість робіт - 5 376,00 грн, фарбування - 12 681,57 грн, вартість запасних частин - 4 279,36 грн. Також зазначає, що з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу вартість запасних частин, що підлягають заміні, складає 1 283,81 грн. У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що до позивача перейшло право зворотної вимоги (суброгації) до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків на суму 19 341,38 грн.

Також судом встановлено, що відповідачем 07.10.2020 здійснено страхову виплату у сумі 17 869,54 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 47517 від 07.10.2020.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що шкода завдана при ДТП транспортному засобу Кіа Cerato, д/н НОМЕР_1 , належним чином доведена в розмірі 17 869,54 грн, а не як визначено позивачем - 19 341,38 грн.

На підставі вищевикладеного, визнаються обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 17 869,54 грн, а не як визначено позивачем в розмірі 19 341,38 грн. Відповідно позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 471,84 грн (19 341,38- 17 869,54 = 1 471,84) задоволенню не підлягають як не доведені та необґрунтовані.

Матеріали справи містять докази відшкодування відповідачем шкоди, заподіяної під час ДТП, яке сталася за участю забезпеченого транспортного Кіа Cerato, д/н НОМЕР_1 , позивачу 07.10.2020 в 17 869,54 грн, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень п. 2) ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі п. 2) ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

В даному випадку предмет спору перестав існувати після відкриття провадження у справі, адже провадження у даній справі, як зазначалося судом вище, було відкрите 06.10.2020, а страхове відшкодування в розмірі 17 869,54 грн сплачено відповідачем позивачу 07.09.2020, тобто вже після відкриття провадження у справі, відтак провадження у справі в частині стягнення 17 869,54 грн підлягає закриттю.

Вимоги щодо стягнення іншої частини позовних вимог в розмірі 1 471,84 грн задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до страхового акту № ARX2544197 від 25.02.2020 та розрахунку страхового відшкодування від 25.02.2020 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Кіа Cerato, д/н НОМЕР_1 складає 17869,54 грн.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог, наведених ним обґрунтувань та наданих відповідачем доказів, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 1 471,84 грн страхового відшкодування та про закриття провадження у справі в частині стягнення 17 869,54 грн страхового відшкодування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Що стосується витрат по сплаті судового збору в частині вимог, провадження за якими закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду.

За таких підстав, позивачу слід повернути сплачений судовий збір за позовні вимоги в частині яких провадження підлягає закриттю, але оскільки позивач не звертався до суду з клопотанням про повернення йому сплаченого судового збору у відповідній частині, відповідний судовий збір не повертається судом.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору в частині позовних вимог про стягнення 1 471,84 грн покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/14816/20 в частині стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 17 869,54 грн.

2. У позові в частині стягнення 1 471,84 грн страхового відшкодування відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.12.2020

Суддя І.О. Андреїшина