ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

16 грудня 2020 року Справа № 926/2431/19

За скаргою Міністерства оборони України на дії державного виконавця

у справі за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідача Черешського психоневрологічного будинку-інтернату

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці

про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

Суддя О.Г. Проскурняк

Секретар судового засідання В.О. Нікітович

Представники:

Прокурор - не з`явився.

Від позивача - не з`явився.

Від відповідача - не з`явився.

Від органу ДВС - Гавалешко М.М.

СУТЬ СПОРУ: Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерство оборони України звернувся до Господарського суду Чернівецької області із позовом до відповідача Черешського психоневролонічного будинку-інтернату про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 10 січня 2020 року у справі № 926/2431/19 задоволено позов Заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерство оборони України; витребувано у Черешського психоневрологічного будинку-інтернату на користь держави в особi Міністерства оборони України земельну ділянку військового містечка № 1 (село Чудей) площею 14,7 га.

На виконання зазначеного рішення 10 лютого 2020 року Господарським судом Чернівецької області видано наказ № 926/2431/19 про примусове виконання рішення.

28 липня 2020 року представник Міністерства оборони України звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якій просить визнати неправомірним рішення-повідомлення державного виконавця Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гавалешко М.М. від 08 липня 2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язати вказаного державного виконавця прийняти наказ Господарського суду Чернівецької області від 10 лютого 2020 року у справі № 926/2431/19 про витребування земельної ділянки на користь держави до виконання.

У зв`язку із перебуванням судді Проскурняка О.Г. у щорічній відпустці розпорядженням керівника апарату суду від 28 липня 2020 року № 24/20 призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної скарги, за результатами якого скаргу на дії державного виконавця передано до провадження судді Желік Б.Є., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2020 року.

Ухвалою від 28 липня 2020 року судом прийнято вказану скаргу та призначено її до розгляду в судовому засіданні 07 серпня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 07 серпня 2020 року зупинено провадження з розгляду скарги представника Міністерства оборони України на дії державного виконавця Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гавалешко М.М. до перегляду ухвали Господарського суду Чернівецької області від 03 червня 2020 року по даній справі в апеляційному порядку.

03 грудня 2020 року до Господарського суду Чернівецької області повернулись матеріали справи № 926/2431/19.

У зв`язку із звільненням судді Желіка Б.Є. у відставку розпорядженням керівника апарату суду від 04 грудня 2020 року № 68/20 призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної скарги, за результатами якого скаргу на дії державного виконавця передано до провадження судді Проскурняка О.Г., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 07 грудня 2020 року було поновлено провадження у справі з розгляду скарги представника Міністерства оборони України на дії державного виконавця та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16 грудня 2020 року.

11 грудня 2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 14 грудня 2020 року представнику позивача відмовлено у проведені судового засідання в режимі відеоконференції, у зв`язку із відсутністю технічної можливості проведення відеоконференції у визначених представником позивача судах.

Стягувач (позивач) та боржник (відповідач) явку належних представників в судове засідання 16 грудня 2020 року не забезпечили.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - КЕВ м. Чернівці в судове засідання 16 грудня 2020 року явку належного представника не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про місце, час та дату судового засідання. При цьому 16 грудня 2020 року представник КЕВ м. Чернівці звернувся до суду із письмовим клопотанням № 2643 від 16 грудня 2020 року про розгляд судового засідання без його участі.

16 грудня 2020 року військовий прокурор у судове засідання не з`явився. При цьому, до суду надійшло клопотання № 38-1949вих20 від 16 грудня 2020 року про перенесення розгляду справи у зв`язку з участю у проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні.

Згідно частини 1 статті 342 Господарського процесуального кодексу України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку відмовити у задоволені клопотання № 38-1949вих20 від 16 грудня 2020 року про відкладення розгляду справи з огляду на те, що неявка скаржника не перешкоджають розгляду скарги.

Державний виконавець Гавалешко М.М. у судовому засіданні 16 грудня 2020 року визнав подану Міністерством оборони України скаргу в повному обсязі, з огляду на постанову Західного апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2020 року.

У судовому засіданні 16 грудня 2020 року відповідно до статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

В порядку статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів (звукозапис), а саме: програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

Розглянувши скаргу Міністерства оборони України на дії Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, дослідивши інші матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, заслухавши представника боржника суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 10 січня 2020 року у справі № 926/2431/19 задоволено позов Заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерство оборони України; витребувано у Черешського психоневрологічного будинку-інтернату на користь держави в особi Міністерства оборони України земельну ділянку військового містечка № 1 (село Чудей) площею 14,7 га.

10 лютого 2020 року Господарським судом Чернівецької області видано наказ № 926/2431/19 про примусове виконання рішення.

27 травня 2020 року представник Міністерство оборони України звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якій просить визнати неправомірним рішення-повідомлення старшого державного виконавця Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кривко В.В. від 04 травня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язати вказаного державного виконавця прийняти наказ Господарського суду Чернівецької області від 10 лютого 2020 року у справі № 926/2431/19 про витребування земельної ділянки на користь держави до виконання.

Ухвалою суду від 03 червня 2020 року, яку залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2020 року вказану скаргу задоволено в повному обсязі та визнано неправомірним рішення-повідомлення старшого державного виконавця; зобов`язано вказаного державного виконавця прийняти наказ Господарського суду Чернівецької області від 10 лютого 2020 року у справі № 926/2431/19 про витребування земельної ділянки на користь держави до виконання.

18 червня 2020 Міністерство оборони України повторно звернулось до Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства оборони України із заявою № 741 про примусове виконання рішення по господарській справі № 926/2431/19.

08 липня 2020 року Сторожинецьким районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства оборони України надіслано на адресу Міністерства оборони України повідомлення № 23269 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, яке отримане стягувачем 16 липня 2020 року.

Вказане повідомлення державного виконавця (Гавалешко М.М.) обґрунтоване тим, що виконання судового рішення у цій справі, на думку державного виконавця, не передбачає застосування зобов`язальних заходів примусового виконання рішення, а тому, виконавчий документ не відповідає вимогам пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За змістом статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 327 Господарського процесуального кодексу унормовано, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який є виконавчим документом.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державних виконавців, інших посадових осіб органів державної виконавчої служби та приватних виконавців під час виконання судових рішень урегульовано розділом VІ "Судовий контроль за виконанням судових рішень" Господарського процесуального кодексу України.

Так, згідно статті 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до частини 1 статті 341 ГПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню, визначені статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження", серед яких - накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких становлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Положеннями статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) передбачено, що заходами примусового виконання рішень, серед іншого, є вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) установлено обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців. Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно статті 31 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення відповідного рішення.

Статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок передачі стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (ZHOVNER v. UKRAINE, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Як вбачається наказ № 926/2431/19, виданий Господарським судом Чернівецької області 10 лютого 2020 року передбачає захід примусового виконання рішення - витребування у особи на користь держави земельної ділянки.

Поняття "спосіб і порядок" виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК.

Таким чином, виконання судового рішення про витребування земельної ділянки повинно виконуватись державним виконавцем в порядку пункту 3 частини першої статті 10 та статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на час виникнення правовідносин), а тому повернення виконавчого листа на підставі пункту 7 частини 4 статті 4 вказаного Закону у даному випадку суперечить вищенаведеним нормам права (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду по справі № 314/738/15-ц від 13 листопада 2019 року).

Усвідомлюючи, що практика Європейського суду з прав людини не підлягає застосуванню у цій справі при вирішенні питань, пов`язаних із захистом прав Міністерства оборони України ratione personae, Суд все ж звертається до неї для розкриття значення принципу обов`язковості судового рішення. (п.8.9).

В рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17 травня 2005 року по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02), Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 статті 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції.

У справі "Глоба проти України", Європейський суд з прав людини зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S.A." проти Португалії" (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, interalia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 у справі "Ясюнієне проти Литви" ("…"), заява № 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).(п.8.11).

У рішенні від 15 жовтня 2009 року, Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України" достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Такий правовий висновок викладено у пункті 13 постанови Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 916/4106/14. (п.8.12).

У справі № 926/2431/19 обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили і не виконане, поставлена в залежність від прийняття виконавчого документа органом державної виконавчої служби, що суперечить принципу обов`язковості судового рішення.

Частиною 1, 2 статті 343 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Вищезазначене свідчить про порушення державним виконавцем законних прав та інтересів стягувача, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги та її задоволення.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 234, 235, 326, 327, 339, 342 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1. Скаргу Міністерства оборони України на дії Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - задовольнити.

2. Визнати неправомірним рішення - повідомлення державного виконавця Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гавалешко М.М. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

3. Зобов`язати державного виконавця Сторожинецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гавалешко М.М. прийняти наказ № 926/2431/19, виданий Господарським судом Чернівецької області 10 лютого 2020, про витребування земельної ділянки на користь держави - до виконання.

Повний текст ухвали складено та підписано - 18 грудня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.235 ГПК України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 254-257 ГПК України.

Суддя О.Г. Проскурняк