УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

м. Київ

15.12.2020Справа № 910/19425/20

Суддя Господарського суду міста Києва Котков О.В. розглянувши заяву № 07-03/12 від 07.12.2020 року "Про видачу судового наказу" Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенергопроект» (м. Київ) /надалі - Заявник/ до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ) /далі - Боржник/ про стягнення заборгованості в сумі 181 011,20 грн.,

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 201920 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенергопроект» надійшла № 07-03/12 від 07.12.2020 року «Про видачу судового наказу» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості в сумі 181 011,20 грн.

Подана заява мотивована тим, що боржник не сплатив вартість отриманих послуг, внаслідок чого у боржника утворилась заборгованість перед заявником за вказаним правочином.

Розглянувши заяву № 07-03/12 від 07.12.2020 року "Про видачу судового наказу" Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенергопроект», суд дійшов висновку, подана заява про видачу судового наказу не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

В ч. 1 ст. 147 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги заявник зазначає, що боржником не були сплачені надані послуги, внаслідок чого у останнього існує заборгованість у загальній сумі 181 011,20 грн.

В поданій заяві заявник вказує, що за попередньо узгодженими з боржником цінами щодо надання послуг шляхом виставлення рахунків, заявник виконав на користь боржника замовлені ним послуги, в результаті чого були складені відповідні акти надання послуг (копії яких містяться у поданій заяві).

Згідно ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зі змісту визначення правочину можна виділити такі основні його ознаки:

1) правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки;

2) правочин - це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів;

3) правочин породжує правовий наслідок;

4) правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права;

5) правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.

В ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Якщо законом визначена конкретна форма, в якій обов`язково має вчинятися правочин, то її необхідно дотримуватися. У разі не дотримання цієї вимоги, настають негативні наслідки.

Формою правочину є спосіб вираження волі його сторін.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

В ст. 208 Цивільного кодексу України визначено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Втім, заявником до заяви не додано копії письмового договору, вчиненого у письмовій формі, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Крім того суд зауважує, що надані заявником докази не можуть свідчити про відсутність спору про право щодо заявлених вимог що, в свою чергу, виключає можливість розгляду даної справи в межах наказного провадження.

Разом з цим, із аналізу положень розділу ІІ ГПК України вбачається, що у наказному провадженні суд не вирішує матеріально-правовий спір по суті, а тому позбавлений можливості надавати як в позовному провадженні оцінку доказам у справі. Господарський суд зазначає, що якщо докази носять спірний характер і можуть бути оцінені по-різному, то така грошова вимога повинна вирішуватися не в рамках процедури наказного провадження, а в межах спрощеного позовного провадження. Під час розгляду справи в наказному провадженні суд не здійснює правосуддя, оскільки правосуддя - це вирішення матеріально-правового спору. Завдання суду в наказному провадженні полягає, зокрема, в наданні формальної оцінки щодо наявності або відсутності доказів у відповідності до вимог ГПК України з позиції їх обгрунтування. Однак при цьому це не означає, що кредитор втрачає своє матеріальне право на звернення до суду за захистом своїх прав в межах спрощеного позовного провадження, в якій він матиме змогу надати свої докази на підтвердження існування боргу.

За приписами ч. 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 150, 152, 153, 154, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви № 07-03/12 від 07.12.2020 року «Про видачу судового наказу» Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенергопроект» - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Дата підписання: 15 грудня 2020 року.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку передбаченому ст. 255 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Котков