РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.12.2020Справа № 910/14767/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальності «Іоніті»

до Приватного підприємства «Автоентерпрайз»

про стягнення штрафних санкцій у розмірі 21 000,00 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальності «Іоніті» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами про стягнення з Приватного підприємства «Автоентерпрайз» штрафних санкцій у розмірі 21 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019, в частині забезпечення підключення обладнання до електричної мережі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12.10.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла копія клопотання про об`єднання справ в одне провадження, подане Приватним підприємством «Автоентерпрайз» у справі №910/13511/20.

22.10.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що «Дублікат» договору про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019, на який позивач посилається у позовній заяві, не укладався і має всі ознаки фальсифікації, виходячи з того, що у зазначеному Договорі є посилання на довіреність від 05.07.2019, яка була відкликана 27.03.2020 та передбачала укладання договорів та додаткових угод від імені та в інтересах підприємства виключно за умови погодження таких договорів із директором підприємства у письмовій формі, або шляхом повідомлення на електронну пошту, однак такий договір погоджений не був. Відповідач зазначає, що у правому верхньому куті Договору зазначено, що це «Дублікат» договору про надання послуг з розміщення обладнання укладеного 03.09.2019 року між ТОВ «Іоніті» та ТОВ «Автоентерпрайз», однак в Договорі вказано Приватне підприємство «Автоентерпрайз», що у свою чергу є іншою юридичною особою. Відповідач зазначає, що позивач не звертався до відповідача щодо втрати, або відновлення Договору, що також унеможливлює створення Дубліката Договору як такого. Як зазначає відповідач, Дублікат Договору, не був завірений належним чином ані позивачем, ані відповідачем, оскільки зокрема на написі «Дублікат» засвідчена тільки його копія, тобто копія дублікату, яку позивач подав до суду, при цьому позивач не пояснив у позовній заяві звідки взявся Дублікат Договору і чого в нього не має оригіналу Договору, що також підтверджує його фальсифікацію. Відповідач також зазначає, що в провадженні Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження за №0002330 від 13.05.2020 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, щодо викрадення обладнання, яке належить відповідачу. Також у більшості районів м. Києва були подані аналогічні заяви, які в подальшому, були приєднанні до вищезазначеного кримінального провадження. До цих заяв були також додані докази втручання (відеофайли) на яких вбачається, що встановлені особи - працівники ТОВ «Іоніті» займаються демонтажем внутрішнього обладнання електрозарядних станцій, що призводить до їхнього виходу з ладу. Як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, позивач у своїх оголошеннях на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook фактично визнав, що він самостійно розпочав відключення зарядних станцій, що в подальшому призвело до виходу з ладу останніх.

У зв`язку з викладеним, у відзиві на позовну заяву, відповідачем також заявлено клопотання про витребування у позивача оригіналу Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019 та встановлення додаткового терміну для подачі висновку експерту, щодо фіксації електронних доказів, розміщених на сторінці позивача у соціальній мережі Facebook.

04.11.2020 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що відомості, що наведені у відзиві на позовну заяву, не відповідають дійсності, з огляду на те, що ОСОБА_1 було видано довіреність від 05.07.2019, відповідно до тексту якої відповідач уповноважив ОСОБА_1 бути його представником в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях, незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені відповідача. Для виконання зазначеної довіреності ОСОБА_1 надавалося право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені відповідача, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Жодних обмежень повноважень ОСОБА_1 щодо укладення договорів, у тому числі шляхом їх письмового чи будь-якого іншого погодження, довіреністю не встановлено. Як зазначає позивач, підписантом Договору з боку відповідача є ОСОБА_1, який, як зазначено в довіреності, проживає у місті Києві, у зв`язку з цим, більш доцільним під час оформлення дубліката Договору було зв`язатися безпосередньо з ОСОБА_1 для пришвидшення та спрощення процесу виготовлення дубліката. При цьому позивач зазначає, що оформлення дубліката не є новим волевиявленням, яке могло б потребувати узгодження дій ОСОБА_1 з відповідачем, і не створює для сторін Договору нових прав та обов`язків, а є просто фактом виготовлення особливого виду копії документа. Щодо тверджень про кримінальне провадження щодо викрадання обладнання, яке належить підприємству, яке знаходиться у провадженні Святошинського управління поліції у м. Києві, позивач зазначає, що наведений відповідачем факт не відповідає дійсності, і станом на сьогодні встановлюється в ході кримінального провадження та не має відношення до цієї справи. Позивач зазначає, що предметом розгляду цієї справи є порушення відповідачем обов`язку забезпечити функціонування обладнання позивача, розміщеного за адресою: м. Київ, м. Київ, вул. Лугова, 13, натомість у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на події, які можуть мати відношення до зовсім іншої адреси (як вбачається з наданої відповідачем копії витягу з ЄРДР): м. Київ, вул. Героїв Космосу, 4. Таким чином, наданий відповідачем документ не підтверджує жодних обставин у цій господарській справі. Щодо повідомлень, які містяться на сторінці у соціальній мережі Facebook, позивач зазначає, що мова йде про «відключення в мережі AUTOENTERPRISE» та за своєю суттю це є зовсім іншою обставиною, ніж ті, що вказують на порушення відповідачем умов Договору, оскільки відключення в мережі AUTOENTERPRISE передбачає припинення білінгового обліку зарядних пристроїв: тобто відключення від системи обліку електроенергії, яка споживається кожним зарядним пристроєм, а також грошових коштів, належних до сплати за надання послуг із заряджання електромобіля, натомість у Договорі, мова йде про відключення зарядних пристроїв від електричної мережі або припинення їх електричного живлення. Позивач зазначає, що наведені повідомлення не вказують на відключення зарядних пристроїв позивача від електричної мережі, у зв`язку з чим не є належним доказом у цій справі, і тим більше не вказують на самостійне відключення позивачем зарядних пристроїв. Так, у повідомленні від 06.05.2020 зазначено: «З незрозумілих для нас причин та без завчасного попередження ми були обмежені в доступі до функціоналу мережі, а згодом повністю від неї відключені. Ми здійснюємо максимум зусиль для відновлення роботи нашої мережі, але устаткування, яким ми оперуємо, адаптовано виключно під єдину систему адміністрування, про що нас також не поінформували. Над даним технічним питанням ми зараз активно працюємо. На сьогоднішній день IONITY стали жертвами шантажу, маніпуляцій, залякування та нищення устаткування». Позивач зазначає, що із зазначеного повідомлення вбачається, що відключення обладнання позивача відбулося не з його волі, а внаслідок протиправних дій інших осіб, при цьому позивач зазначив, що повідомлення 04 - 06 травня 2020 року не входять до спірного періоду, у зв`язку з чим не можуть бути підтвердженням причин відключення обладнання 09.09.2020. У відповіді на відзив позивач зазначає, що зазначені у відповіді на відзив обставини, зокрема щодо змісту довіреності, будуть підтверджені заявами свідків, оформлені відповідно до статті 88 ГПК України. Проте у зв`язку з широким колом свідків, а також тим, що кожному з них потрібен час для викладення відомих їм фактів у письмовій формі із нотаріальним засвідченням справжності підпису свідка, позивач не має змоги надати нотаріальні заяви свідків разом із відповіддю на відзив, у зв`язку з чим позивач просить встановити позивачу додатковий строк для подання доказів, не менший ніж 10 днів для належного оформлення заяв свідків. Позивач також вказав, що ним було направлено адвокатські запити, спрямовані на отримання інформації щодо довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_1 в інтересах відповідача та на даний момент відповіді на адвокатські запити не надійшли, у зв`язку з чим не можуть бути надані разом з відповіддю на відзив, однак будуть надані суду протягом додаткового часу, встановленого для подання доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 витребувано у позивача оригінал Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019 та встановлено сторонами додатковий строк до 01.12.2020: позивачу: для подання заяв свідків та відповідей на адвокатські запити; відповідачу: для подання висновку експерта.

30.11.2020 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

01.12.2020 представником позивача подано заяву щодо неможливості надання оригіналу договору, у зв`язку з його втратою; клопотання про долучення документів до матеріалів справи; клопотання про призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, яке з огляду на приписи ч. 4 ст. 13, ч. 2 ст. 118 та ч. 7 ст. 252 ГПК України, залишене судом без розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іоніті» (далі - замовник, відповідач) та Приватним підприємством «Автоентерпрайз» (далі - виконавець, позивач) укладено Договір про надання послуг з розміщення обладнання (далі - Договір), в порядку та на умовах якого виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для заряджання електромобілів, визначених в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору, за адресами та на умовах, які визначаються в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

За умовами пункту 1.2 цього Договору місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі. Місцем виконання цього Договору є місце розміщення обладнання.

Обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням (пункт 1.3 Договору).

Відповідно до пунктів 2.1.6., 2.1.7 Договору покладено на відповідача зобов`язання забезпечити підключення обладнання до електричної мережі та його безперебійне електричне живлення.

Згідно з пунктом 3.1 укладеного договору за надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн. (в т.ч. ПДВ 5,00 грн.), а також 1,20 грн. (в т.ч. ПДВ 20 коп.) за кожен спожитий кВт електроенергії за місяць, яку споживала кожна окрема одиниця обладнання замовника.

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання (у розмірі, що становить 3,10 за 1 кВт електроенергії), здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків (п. 3.2. Договору).

Пунктом 3.3. Договору визначено, що винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, виплачується протягом 10-ти банківських днів після виставлення виконавцем відповідних рахунків на банківський рахунок виконавця, вказаний на таких рахунках.

У пункті 4.2. Договору сторони погодили, що обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Пунктом 5.4. Договору встановлено, що у випадку будь-якого порушення відповідачем умов даного договору, що призвело до неможливості використання позивачем для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів позивача, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи позивача, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року включно (пункт 6.1 означеного правочину).

З матеріалів справи вбачається, що 03.09.2019 року між сторонами був підписаний відповідний акт приймання-передачі, за умовами якого замовник розмістив, а виконавець надав місце для розміщення наступного обладнання:

- зарядний пристрій постійного струму для заряджання автомобілів (DC): "БРСМ на Луговій", місце розміщення - м. Київ, вул. Лугова, 13.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив про порушення відповідачем зобов`язань за Договором, на підтвердження чого надав акт обстеження від 09.09.2020, відповідно до якого встановлено неможливість використання зарядного пристрою, розміщеного за адресою: місто Київ, вул. Лугова, 13, у зв`язку з його відключенням, тому позивачем на підставі п. 5.4 договору нараховано до стягнення з відповідача 21 000,00 грн. штрафу за кожен день, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання, всього за період з 09.09.2020 по 22.09.2020 включно.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, Приватне підприємство "Автоентерпрайз" посилалося на непідписання його уповноваженим представником спірного Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що Договір від 03.09.2019 та акт приймання-передачі від 03.09.2019 від імені відповідача підписані його представником - ОСОБА_1, який діяв на підставі довіреності відповідача від 05.07.2019 року.

Зі змісту наявної у матеріалах справи копії довіреності відповідача від 05.07.2019, виданої на ім`я ОСОБА_1, останній уповноважений відповідачем бути представником Приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені відповідача. Для цього ОСОБА_1 надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені відповідача, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

Надана суду позивачем копія довіреності відповідача від 05.07.2019 року на уповноваження ОСОБА_1 діяти від імені та в інтересах Приватного підприємства "Автоентерпрайз" містить відмітку про здійснення посвідчувального напису нотаріуса про засвідчення вірності копії з оригіналу документа. Вірність копії з оригіналу документа засвідчена 26.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2427.

Аналогічна за своїм змістом довіреність від 05.07.2019 року надана на адвокатський запит адвоката Гордієнко Н.П. директором ТОВ «Богдан-Авто Поділ», яка в свою чергу підтверджувала повноваження ОСОБА_1 на укладення відповідного договору з ТОВ «Богдан-Авто Поділ».

Водночас за змістом наданої відповідачем копії цієї ж довіреності від 05.07.2019 року, виданої на ім`я ОСОБА_1, останній уповноважений відповідачем бути представником Приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах відповідача, додаткових угод та додатків до таких договорів від імені та в інтересах відповідача, виключно за умови погодження таких договорів із директором відповідача у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту.

Для цього ОСОБА_1 надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах), а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019 року.

Слід зазначити, що вказана копія довіреності від 05.07.2019 року (надана відповідачем), крім підпису директора відповідача і печатки Приватного підприємства "Автоентерпрайз", не містить інших доказів автентичності тексту довіреності на дату її видання.

Згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 ГПК України).

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи встановлені судом під час розгляду даної справи обставини, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність у ОСОБА_1 повноважень на укладення від імені відповідача Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019 року та акту приймання-передачі (на час підписання означених документів) на підставі виданої відповідачем довіреності від 05.07.2019 року. Відтак, суд, з урахуванням положень, зокрема, статті 79 Господарського процесуального кодексу України, вважає доведеною обставину укладення між сторонами Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019 року та акту приймання-передачі та підписання наведених документів уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України).

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (стаття 246 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем не надано доказів відмови від Договору від 03.09.2019 року, визнання його недійсним чи вчинення інших дій, які б свідчили про невизнання відповідачем цієї угоди.

Твердження відповідача про недійсність дублікату Договору як такого що не відповідає вимогам до оформлення дублікатів документів, то суд зазначає, що договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними.

Дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. (Аналогічна позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 14.11.2018 у справі № 161/3245/15-ц).

Доводи відповідача про відкликання 27.03.2020 року довіреності від 05.07.2019 року та наявності в діях працівників позивача складу кримінального правопорушення, суд оцінює критично, з огляду на відсутність вироку суду в кримінальному провадженні та враховуючи, що відкликання довіреності не свідчить про підписання правочину не уповноваженою особою (на час вчинення такої дії) та не припиняє відповідних господарських правовідносин сторін.

Таким чином, відповідач, уповноваживши ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05.07.2019 року на укладення договорів від імені відповідача, прийняв на себе зобов`язання, встановлені вищенаведеним Договором.

При цьому, суд також враховує, що відповідачем факт наявності між сторонами договірних відносин не заперечується, в той же час і не доводиться жодними доказами наявність договірних відносин на підставі іншого за змістом Договору.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем Договір від 03.09.2019 року за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (стаття 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

За умовами статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, згідно з пунктом 5.4 Договору від 03.09.2019 року, у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного Договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього Договору (в тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі), за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за встановленою вказаним пунктом Договору формулою.

Стверджуючи про відключення зарядного пристрою за місцем розміщення належного йому обладнання у період з 09.09.2020 року по 22.09.2020 року включно, позивач посилався на наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності за порушення договірних зобов`язань та стягнення з останнього 21 000,00 грн. штрафу.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як було зазначено вище, згідно зі статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В якості доказу порушення відповідачем умов Договору про надання послуг від 03.09.2019 року та відключення зарядного пристрою, позивач надав суду акт обстеження від 09.09.2020 року, а також заяви свідків, що містять посилання на обставини складення цього акту та аналогічні відомості до тих, які містить сам акт обстеження.

Проте, при дослідженні матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що наведений акт не є належним доказом обставин, на які посилався позивач, оскільки означений документ підписаний уповноваженими особами позивача в односторонньому порядку. Водночас докази виклику представників відповідача для проведення обстеження та встановлення факту роботи/відключення зарядного пристрою відповідно до умов Договору, докази повідомлення відповідача про вчинення таких дій, чи докази залучення до проведення вищенаведеного обстеження інших незаінтересованих осіб, не пов`язаних з позивачем трудовими відносинами, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, у матеріалах справи відсутні й докази направлення вказаного акту на адресу відповідача після його оформлення, що дало б можливість останньому надати свої заперечення/пояснення на викладені в акті обставини, або усунути відповідні недоліки у разі їх дійсного підтвердження.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 5.6 Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 03.09.2019 року всі розбіжності з приводу виконання цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів.

Проте в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з претензією про порушення роботи зарядних пристроїв для електромобілів. Матеріали справи також не містять і належних доказів, що можуть підтвердити факт відключення цих пристроїв саме відповідачем чи іншими особами на його замовлення.

Також позивачем не надано доказів та належним чином не доведено, що відключення зарядного пристрою за місцем його розміщення сталося з вини чи за наслідком дій відповідача, та відповідно наявна протиправна поведінка останнього.

Крім того, з наданого відповідачем висновку комп`ютерно-технічної експертизи № 576/10/2020 від 19.10.2020 вбачається, що позивач на своїй сторінці у соціальній мережі "Facebook" (https://www.facebook.com/ionity.ua/) 06.05.2020 розмістив оголошення про відключення зарядних станцій в мережі "Autoenterprise", що свідчить про обізнаність позивача із вказаними обставинами до складання відповідного акта та підтверджує суперечливість доводів останнього про відключення зарядного пристрою для електромобілів саме відповідачем.

Слід також зазначити, що надана позивачем копія акту обстеження обладнання від 09.09.2020 року також не може вважатися належним доказом невиконання відповідачем взятих на себе за Договором обов`язків з аналогічних підстав. Крім того, наведений акт містить відомості про факти, які не входять у спірний період невиконання відповідачем зобов`язань за Договором від 03.09.2019 року.

Інші доводи позивача в обґрунтування пред`явлених вимог також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 17.12.2020

Суддя О.А. Грєхова