СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2020 р. Справа № 922/772/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Россолов В.В. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання - Чумак Д.В.

за участю представників сторін:

від прокуратури - прокурор Трофименко О.О., наказ №3161к від 16.11.2020;

від позивача - не з`явилися;

від відповідача-1 - адвокат Біловус Р.В.. ордер ХВ№ від 22.04.2019;

від відповідачів -2, -3 - не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх. №2803 Х/1)

на ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 (повний текст складено 05.10.2020), постановлену о 12 год 53 хв. у складі судді Калініченко Н.В.,

справі № 922/772/20,

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури, м. Дергачі, в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднана територіальна громада), смт. Золочів,

до відповідачів:

1. ОСОБА_1 , с. Олександрівка,

2.Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків,

3.Фермерського господарства "Альфа", с. Одноробівка,

про скасування наказів, визнання недійсним договорів оренди та суборенди, скасування їх реєстрації та повернення земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20 позов Керівника Дергачівської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднана територіальна громада) до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського господарства "Альфа" про скасування наказів, визнання недійсним договорів оренди та суборенди, скасування їх реєстрації та повернення земельної ділянки залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою, постановленою господарським судом першої інстанції, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Заступник керівника Харківської обласної прокуратури, який просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду, ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, судові витрати відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідачів, справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури, про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторони та апелянта.

На думку апелянта судом першої інстанції не враховано, що відповідно до статей 15-1, 117,122 Земельного Кодексу України, Положення про ГУ Держгеокадастру у Харківській області, розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р, ГУ Держгеокадастру у Харківській області видано наказ від 27.09.2018 №7018-СГ, згідно з яким Золочівській селищній об`єднаній територіальній громаді в особі Золочівської селищної ради передано у комунальну власність 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8167,6480 га, які розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади, в тому числі і спірні земельні ділянки.

Скаржник зазначає, що на підставі Рішення Золочівської селищної ради Золосівського району Харківської області ХІІ сесії VІІІ скликання від 30.10.2018 №1941 прийнято 687 вищезазначених земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8167,6480 га, які розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади.

За твердженням прокурора державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2020 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 поновлено Заступнику керівника Харківської обласної прокуратури строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20. Встановлено учасникам справи строк до 24.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання іншим учасникам справи. Призначено справу до розгляду на 08.12.2020 о 10:30 годині.

03.12.2020 на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому відповідач-1 заперечує проти доводів апеляційної скарги прокурора.

Крім того, ОСОБА_1 заявлено клопотання про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, що обґрунтоване посиланням на запровадження на території України карантину та зумовленими ним обмеженнями.

08.12.2020 у судовому засіданні апеляційної інстанції була присутня прокурор, яка наполягала на доводах апеляційної скарги, просила суд її задовольнити, ухвалу господарського суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Присутній у судовому засіданні апеляційної інстанції 08.12.2020 представник відповідача-1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважає ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20 законною та обґрунтованою, тому просить залишити її без змін. Відповідач-1 зазначає, що земельні ділянки, які є предметом позову у даній справі належать до державної форми власності. Заперечує проти посилання прокурора на Наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 27 вересня 2018 року № 7018-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" та Рішення ХІІ сесії VIII скликання Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області від 30.10.2018 №1941 як на підставу для переходу права власності від держави до територіальної громади, оскільки відповідні права за територіальною громадою в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані. Вважає, що прокурором не доведено наявності правових підстав представництва інтересів держави.

Представники Золочівської селищної ради, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського господарства "Альфа" до судового засідання 08.12.2020 не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду (220-224 т. 2). Причини неявки позивач та відповідачі 2 та 3 суду не повідомили.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що одним із принципів господарського судочинства відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є розумність строків розгляду справи судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Зважаючи на те, що строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду є обмеженими, в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та відповідачів 2 та 3, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Дослідивши клопотання відпровідача-1 про продовження строку на подання відзиву, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 119 ГПК України). Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч. 2 ст. 119 ГПК України).

Як вбачається, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 про відкриття апеляційного провадження було встановлено учасникам справи строк для подання відзиву до 24.11.2020.

Відповідач-1 звернувся до апеляційного суду з відзивом 03.12.2020, тобто з пропуском встановленого судом строку.

В обґрунтування клопотання про продовження строку на подання відзиву відповідач-1 зазначає, що оскільки станом на 02.12.2020 триває запроваджений на території України карантин, суд за заявою особи може продовжувати процесуальний строк встановлений судом, зокрема на надання відзиву на апеляційну скаргу.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 31 грудня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Згідно з п. 4 Розділу Х ГПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Як вбачається із зазначеної норми, процесуальний строк може бути поновлено/продовжено судом у випадку, якщо його пропуск та неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

З відзиву відповідача-1 судом встановлено, що заявником жодним чином не обґрунтовано, яким чином карантин, запроваджений на території України завадив йому вчасно підготувати та надати відзив до апеляційного суду.

Саме по собі запровадження карантину не зупиняє діяльності та роботи судів, а також не може бути беззаперечною підставою для поновлення/продовження процесуальних строків за відсутності належного обґрунтування поважності причин його пропуску.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності поважних причин пропуску процесуального строку на подання відзиву та про відмову задоволенні клопотання відповідача-1.

Крім того, позивач та відповідачі 2 та 3 не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи зазначене, а також приписи ч. 9 ст. 165 ГПК України, колегія суддів здійснює розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, доводи відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом, Керівник Дергачівської місцевої прокуратури, звернувся із позовом в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області до відповідачів, ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського господарства "Альфа", про: визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2672 - СГ від 13 жовтня 2014 року в частині про надання ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок з кадастровим номером :01:001:0409, площею 28,5403 га, з кадастровим номером :01:001:0403, площею 15,7423 га, з кадастровим номером :01:001:0407, площею 18,6918 га, розташованих за межами населених пунктів Писарівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 12 листопада 2014 року, загальною площею 28,5403 га, з кадастровим номером :01:001:0409, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 12 листопада 2014 року, загальною площею 28,5403 га, з кадастровим номером :01:001:0409, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 12 листопада 2014 року, загальною площею 15,7423 га, з кадастровим номером :01:001:0403, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 12 листопада 2014 року, загальною площею 15,7423 га, з кадастровим номером :01:001:0403, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 26 листопада 2014 року, загальною площею 18,6918 га, з кадастровим номером :01:001:0407, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 26 листопада 2014 року, загальною площею 18,6918 га, з кадастровим номером :01:001:0407, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки від 30 грудня 2014 року загальною площею 28,5403 га, з кадастровим номером :01:001:0409, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Альфа»; скасування державної реєстрації договору суборенди земельної ділянки від 30 грудня 2014 року, загальною площею 15,7423 га, з кадастровим номером :01:001:0403, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Альфа"; скасування державної реєстрації договору суборенди земельної ділянки від 30 грудня 2014 року, загальною площею 18,6918 га, з кадастровим номером :01:001:0407, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Альфа"; зобов`язання ОСОБА_1 та Фермерське господарство "Альфа" повернути Золочівській селищній раді Золочівського району Харківської області (об`єднана територіальна громада) земельну ділянку загальною площею 28,5403 га, з кадастровим номером :01:001:0409, розташовану за межами населених пунктів Писарівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області, шляхом укладення акту прийому-передачі; зобов`язання ОСОБА_1 та Фермерське господарство «Альфа» повернути Золочівській селищній раді Золочівського району Харківської області (об`єднана територіальна громада) земельну ділянку загальною площею 15,7423 га, з кадастровим номером :01:001:0403, розташовану за межами населених пунктів Писарівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області, шляхом укладення акту прийому-передачі; зобов`язання ОСОБА_1 та Фермерське господарство "Альфа" повернути Золочівській селищній раді Золочівського району Харківської області (об`єднана територіальна громада) земельну ділянку загальною площею 18,6918 га, з кадастровим номером :01:001:0407, розташовану за межами населених пунктів Писарівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області, шляхом укладення акту прийому-передачі.

Прокурор вважає дії Головного управління Держземагенства у Харківській області щодо надання ОСОБА_1 земельних ділянок згідно з наказом № 2672-СГ від 13.10.2014 незаконними, оскільки останнє на його думку, розглядаючи заяву відповідача-1 про надання йому в оренду вищевказаних земельних ділянок, не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці.

Прокурором встановлено, що ОСОБА_1 є засновником, керівником, підписантом та кінцевим бенефіціарним власником ФГ "Альфа", вказане фермерське господарство зареєстровано 04.08.1998, та зазначеному господарству було передано в суборенду спірні земельні ділянки.

Вказані дії ОСОБА_1 , на думку прокурора, свідчать про грубе порушення та ігнорування останнім норм діючого законодавства, та про те, що єдиною метою для отримання спірних земельних ділянок було розширення земельного банку вже раніше створеного ФГ "Альфа", що прямо суперечить меті та духу Закону України "Про фермерське господарство".

За таких обставин, прокурор вважає, що наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2672-СГ від 13.10.2014 підлягає скасуванню як незаконний, а укладені договори оренди та суборенди - визнанню недійсними зі скасуванням їх державної реєстрації та поверненням ОСОБА_1 земельних ділянок.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом в інтересах Золочівської селищної ради, прокурор зазначає, що порушення встановленого на законодавчому рівні порядку розпорядження спірними земельними ділянками (без проведення земельних торгів) зумовило їх вибуття із власності позивача, що на думку прокурора є достатньою та обґрунтованою підставою для застосування правового механізму щодо захисту прав та інтересів територіальної громади прокурором.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20 позов Керівника Дергачівської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднана територіальна громада) до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського господарства "Альфа" про скасування наказів, визнання недійсним договорів оренди та суборенди, скасування їх реєстрації та повернення земельної ділянки залишено без розгляду.

Суд першої інстанції встановив, що в даному разі саме за державою, а не за Золочівською селищною радою, в інтересах якої скерований прокурором позов, рахується права власності на земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407. Тобто, Золочівська сільська рада не є належним органом, уповноваженим державою здійснювати весь спектр правовідносин з приводу володіння, користування і розпорядження землею - спірними земельними ділянками.

Прокурором не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу щодо цих земельних ділянок саме у Золочівської селищної ради, як обов`язкової передумови реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства. Посилання прокурора на те, що спірні земельні ділянки перейшли у власність позивача - Золочівської селищної ради внаслідок прийняття рішення ХІІ сесії VІІІ скликання Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області № 1941 від 30 жовтня 2018 року, у відповідності до якого, в тому числі і спірні земельні ділянки перейшли із земель державної власності до земель комунальної власності, не ґрунтуються на нормах закону, оскільки позивач не набув права власності на земельні ділянки через не здійснення державної реєстрації.

В даному разі судом встановлено, що суб`єкт, в інтересах якого скерований позов, не наділений правом власності на земельні ділянки, які є предметом позовних вимог прокурора, тобто в розумінні норм цивільного права Золочівська селищна рада не володіє статусом власника щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0409, :01:001:0403, :01:001:0407. Отже, прокурором, формуючи позовні вимоги в інтересах Золочівської селищної ради, не було належним чином встановлено суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо розпорядженням спірними земельними ділянками, з огляду на предмет позову, оскільки з відповідним позовом до суду має право звернутися або сам власник нерухомого майна державної форми власності або прокурор в інтересах такого власника.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

В сукупному тлумаченні зазначеного вбачається, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді також врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", якою передбачено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Системне тлумачення статті 53 Господарського процесуального кодексу України й абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17).

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

У постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків щодо застосування норм права:

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, а також у разі його відсутності. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1-2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру");

- наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідний компетентний орган. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру");

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача;

- оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень у компетентного органу здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах;

- якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність компетентного органу, цей довод прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У спірних правовідносинах прокурор звернувся в інтересах держави в особі Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області (об`єднана територіальна громада).

При цьому прокурор зазначає, що оскільки правонаступник Головного управління Держземагенства у Харківській області - Головне управління Держгеокаждастру у Харківській області, є відповідачем у справі, представництво інтересів зазначеної особи суперечить нормам цивільного законодавства.

Щодо представництва інтересів держави в особі Золочівської селищної ради повідомив, що на підставі Рішення ХІІ сесії VIII скликання Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області від 30.10.2018 №1941 "Про прийняття у комунальну власність Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Золочівської селищної ради з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення" вбачається, що рада прийняла земельні сільськогосподарського призначення, розташовані за межами населених пунктів територіальної громади, в тому числі земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0409, :01:001:0403, :01:001:0407, у зв`язку з чим сказані земельні ділянки перейшли із земель державної власності до земель комунальної власності Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області.

Судова колегія, дослідивши доводи позовної заяви і апеляційної скарги прокурора, матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не вірно визначено у даному спорі позивача за вимогами про захист інтересів держави.

Відповідно до частин 1-3 статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 84 Земельного кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1-2 статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до положень статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області №2672 СГ від 13.10.2014 ОСОБА_1 надано в оренду земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів Писарівської сільської ради на території Золочівського району Харківської області, із земель державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 62,9744 га: земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0409 площею 28,5403 га, земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0403 площею 15,7423 га, земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0407 площею 18,6918 га.

З договорів оренди землі від 12.11.2014 та договору оренди землі від 26.11.2014, укладеними між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 судом встановлено, що в оренду передано земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення кадастровим номером :01:001:0409 площею 28,5403 га, з кадастровим номером :01:001:0403 площею 15,7423 га, з кадастровим номером :01:001:0407 площею 18,6918 га.

Отже, на момент передачі в оренду ОСОБА_1 спірних земельних ділянок, останні знаходились у державній власності.

До позовної заяви прокурором додано Наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 27 вересня 2018 року № 7018-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", відповідно до якого передано Золочівській селищній об`єднаній територіальній громаді в особі Золочівської селищної ради у комунальну власність 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8167,6480 га, які розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади на території Золочівського району Харківської області згідно з додатком до цього наказу за актом приймання-передачі земельних ділянок.

Відповідно до п. 2 зазначеного наказу передбачено, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З Рішення ХІІ сесії VIII скликання Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області від 30.10.2018 №1941 "Про прийняття у комунальну власність Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Золочівської селищної ради з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення" вбачається, що рада прийняла 687 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (згідно з додатком) у комунальну власність Золочівської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Золочівської селищної ради.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що до матеріалів справи прокурором не надано доказів, що спірні земельні ділянки включено до акту приймання-передачі земельних ділянок.

Листом Золочівської селищної ради від 05.03.2020 №02-20/1147 повідомлено прокурора, що земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407 з державної власності Золочівською селищною радою прийнято в комунальну власність на підставі рішення ХІІ сесії VIII скликання Золочівської селищної ради від 30.10.2018 №1941.

Зазначені документи на думку прокурора свідчать, що земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407 є комунальною власністю.

Разом з тим, як вбачається з доданої до позовної заяви прокурора Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна із датою формування 25 квітня 2018 року, судом встановлено, що земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407 мають державну форму власності. На виконання вимог суду першої інстанції, до матеріалів справи прокурором надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна із датою формування 23 вересня 2020 року, за змістом якої вбачається, що земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером 632268500:01:001:0403 належать до державної форми власності.

Відповідно до інформації з Публічної кадастрової карти, що міститься у відкритому доступі, судом апеляційної інстанції встановлено, що земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером 632268500:01:001:0407 належать до державної форми власності.

Крім того, у відповіді прокурору від 05.03.2020 №02-20/1146 Золочівська селищна рада повідомила, що на даний час радою організовується передбачене чинним законодавством України оформлення прав на вказані земельні ділянки, а саме реєстрація права комунальної власності.

Тобто, в матеріалах справи наявні достатні докази, які свідчать що спірні земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407 є власністю держави.

Реєстрація прав на землю - це юридично визначена вольова діяльність суб`єктів земельних реєстраційних правовідносин, спрямована на внесення передбачених законодавством належно отриманих даних у спеціально призначені для цього офіційні документи уповноваженими державою органами за встановленою процедурою з метою виникнення, змін або припинення відповідних прав на землю у належних заінтересованих осіб, які її ініціюють, та утвердження останніх як суб`єктів зазначених легалізованих прав.

Частиною 1 ст. 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

01 липня 2004 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який набув чинності лише 01 січня 2013 року. Відповідно до положень зазначеного Закону виключно державна реєстрація прав тягне за собою виникнення права власності та інших прав на земельну та іншу нерухомість.

Згідно зі статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Обов`язковою умовою виникнення прав на нерухоме майно є їх державна реєстрація. Саме з державною реєстрацією закон пов`язує момент виникнення речових прав на нерухомість.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою без наявності чинного правовстановлюючого документа на підтвердження такого права не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності.

Колегія суддів погоджується з твердження скаржника, що державна реєстрація права власності не є підставою набуття права власності.

Проте виключно з державною реєстрацією чинне законодавство пов`язує саме момент виникнення права власності на нерухоме майно у набувача. Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухому річ пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності - права володіння, права користування та права розпорядження.

Тобто саме з моменту державної реєстрації у набувача виникає право власності на об`єкт нерухомого майна та пов`язані з цим правом правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Так, за пунктом 2 Наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 27 вересня 2018 року № 7018-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", на який посилається прокурор, містить імперативну вимогу щодо моменту виникнення права, а саме: "Право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Однак матеріали справи не містять доказів належного оформлення Золочівською селищною радою права власності на земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407.

В даному разі саме за державою, а не за Золочівською селищною радою, в інтересах якої подано прокурором позов, зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407. Тобто, Золочівська сільська рада не є належним органом, уповноваженим державою здійснювати весь спектр правовідносин з приводу володіння, користування і розпорядження землею - спірними земельними ділянками.

Крім того, як вбачається із матеріалів позовної заяви, прокурор, серед іншого, просить повернути Золочівській селищній раді Золочівського району Харківської області (об`єднаній територіальній громаді) земельні ділянки з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407, які розташовані за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, шляхом підписання акту прийому-передачі.

Проте, позивачем за віндикаційним позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном.

Однак, як було встановлено судом, власником спірних земельних ділянок є держава, а не Золочівська селищна рада Золочівського району Харківської області.

Оскільки спірні земельні ділянки ніколи не перебували у власності Золочіської селищної ради, необґрунтованим є твердження скаржника, щодо незаконного їх вибуття із власності позивача, а також зазначені обставини виключають можливість повернення земельних ділянок з кадастровим номером :01:001:0409, з кадастровим номером :01:001:0403, з кадастровим номером :01:001:0407 органу місцевого самоврядування.

Прокурором не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу щодо цих земельних ділянок саме у Золочівської селищної ради, як обов`язкової передумови реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства. Посилання прокурора на те, що спірні земельні ділянки перейшли у власність позивача - Золочівської селищної ради внаслідок прийняття рішення ХІІ сесії VІІІ скликання Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області № 1941 від 30 жовтня 2018 року, у відповідності до якого, в тому числі і спірні земельні ділянки перейшли із земель державної власності до земель комунальної власності, не ґрунтуються на нормах закону, оскільки позивач не набув права власності на земельні ділянки через не здійснення державної реєстрації.

Суд звертає увагу, що вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. Зазначена правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постанові у об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18.

Щодо посилання скаржника на норми ст. 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав. Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування. Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".

Як вбачається із вказаної норми, вона стосується первісної реєстрації земельних ділянок, відомості щодо яких не внесені до Державного реєстру прав.

Однак право власності на спірні земельні ділянки належним чином зареєстровано за державою.

Тому посилання прокурора на ст. 28 зазначеного Закону як на доказ наявності у органу місцевого самоврядування права власності на спірні земельні ділянки судом апеляційної інстанції не приймається.

Щодо посилання прокурора на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, від 27.02.2018 у справі №925/11121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15, колегія суддів зазначає, що вони не можуть бути застосовані у даній справі оскільки зроблені за інших фактичних обставин справи та не спростовують висновків суду першої інстанції по справі №922/772/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 висловлено правову позицію, що процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (стаття 44 Господарського процесуального кодексу України). У випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи. Для цілей залишення позову без розгляду на підставі пункту 1 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України процесуальна дієздатність має бути відсутня саме в учасника справи (позивача або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), а не його представника. З огляду на вказане помилковим є залишення без розгляду на підставі цього припису позову, поданого прокурором в особі компетентного органу в інтересах держави, через відсутність у прокурора як представника держави процесуальної дієздатності або через відсутність у нього підстав для звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду, з метою забезпечення єдності судової практики у питанні застосування положень Господарського процесуального кодексу України у справах за позовами прокурорів, у зазначеній вище постанові зазначила, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. Тому в таких випадках виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (залишення позову без розгляду).

Відмова у позові, поданому прокурором за наявності компетентного органу, через те, що прокурор не підтвердив підстав для представництва, означатиме неможливість повторного звернення як прокурора, так і самого органу як позивача в інтересах держави.

Таким чином, оскільки спірні земельні ділянки належать до державної форми власності, Золочівська селищна рада є неналежним позивачем в інтересах якого прокурор звернувся до суду із позовом у зв`язку з порушенням інтересів держави.

Враховуючи зазначене колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення позову прокурора в інтересах Золочівської селищної ради без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга Заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволенню не підлягає, а ухвала Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20 підлягає залишенню без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 28.09.2020 у справі №922/772/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 287-289 ГПК України.

В судовому засіданні 08.12.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 14.12.2020.

Головуючий суддя І.А. Шутенко

Суддя В.В. Россолов

Суддя В.С. Хачатрян