РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.11.2020Справа № 910/11141/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01601)

до 1. Кабінету Міністрів України (01008, вул. Грушевського, 12/2)

2. Державної казначейської служби України

(вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601)

про стягнення 15 483 843 000,00 грн.

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про стягнення 15 483 843 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на встановлену постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 у справі № 826/6066/17 протиправну бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка полягає у не визначенні джерел фінансування та порядку визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, при прийнятті постанови від 22.03.2017 року № 187 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", чим завдано шкоди позивачу на загальну суму 15 483 843 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

10.09.2019 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява № 14/3-2588 від 09.09.2019 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/11141/19.

03.10.2019 позивачем до суду подано відповідь на відзив.

07.10.2019 до суду подано нотаріально посвідчену заяву свідка ОСОБА_1

17.10.2020 від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позов.

Протокольною ухвалою від 17.10.2019 суд ухвалив відкласти розгляд справи в підготовчому засіданні на 30.10.2019.

24.10.2019 позивачем подано до суду відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 30.10.2019 судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 11.11.2019 та відкладено розгляд клопотань відповідача-1 на наступне засідання.

30.10.2020 відповідачем-1 подано клопотання про закриття провадження у справі.

31.10.2019 відповідачем було подано клопотання про продовження строку для надання відзиву на позов до 07.11.2019.

04.11.2020 позивачем подано заперечення на клопотання відповідача-1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2019 продовжено Кабінету Міністрів України строк, встановлений ухвалою від 16.09.2019р. Господарського суду міста Києва строк на надання до суду заперечення на відповідь на відзиву на позовну заяву, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про продовження процесуального строку.

Протокольною ухвалою від 11.11.2019 судом ухвалено відмовити в задоволенні клопотань відповідача-1 про зупинення провадження у справі, ухвалено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти підготовче засідання на 04.12.2019.

Стосовно клопотання про зупинення провадження у справі суду зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 частини 1 статті 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом наведеної норми процесуального права підставою для зупинення провадження у господарській справі є сукупність таких складових як розгляд іншої справи іншим судом, пов`язаність цієї іншої судової справи з даною господарською справою та об`єктивна неможливість розгляду останньої до вирішення судом зазначеної іншої справи.

При цьому, пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду даної справи.

При цьому, наявність одразу обох цих обставин може бути достатньою процесуальною

Суд зазначає, що заявником не мотивовано яким чином набрання законної сили рішенням №910/13084/18 буде мати преюдиціальне значення при розгляді справи №910/11141/19.

Суд вважає, що в даній справі існує об`єктивна можливість за наявними у справі доказами встановити факти та оцінити обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, а тому з огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у даній справі.

Протокольною ухвалою від 04.12.2019 судом оголошено перерву в підготовчому провадженні до 15.01.2020.

28.12.2020 відповідачем-1 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 15.01.2020 судом оголошено перерву в підготовчому провадженні до 12.02.2020.

Протокольною ухвалою від 12.02.2020 судом задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи та ухвалено відкласти підготовче засідання у справі на 11.03.2020.

Протокольною ухвалою від 11.03.2020 суд, відповідно до статті 185 ГПК України, оголосив про закриття підготовчого провадження та призначив справу № 910/11141/19 до судового розгляду по суті на 08.04.2020.

08.04.2020 року судове засідання з розгляду справи по суті не відбулось.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами та доповненнями), установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 р. № 291 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" установлено на території України карантин з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 №211 та на виконання розпорядження Голови Вищої ради правосуддя від 13.03.2020 №11/0/2-20 "Про додаткові заходи із попередження респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19", судові засідання, які призначені на 08.04.2020, знято з розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 підготовче засідання призначене на 10.06.2020.

Протокольною ухвалою від 10.06.2020 розгляд справи по суті відкладено на 01.07.2020.

Протокольною ухвалою від 01.07.2020 судом задоволено клопотання про виклик свідка в наступне судове засідання та ухвалено розгляд справи по суті відкладено на 29.07.2020.

Під час судового засідання 29.07.2020 судом заслухано пояснення свідка ОСОБА_1 .

Протокольною ухвалою від 29.07.2020 розгляд справи по суті відкладено на 16.09.2020, у зв`язку із перебуванням судді Лиськова М.О. у щорічній відпустці з 03.08.2020 по 28.08.2020.

16.09.2020 року судове засідання з розгляду справи не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Лиськова М.О. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 розгляд справи у судовому засіданні призначено на 28.10.2020.

Протокольною ухвалою суду від 28.10.2020 судом оголошено перерву в дослідженні доказів до 04.11.2020.

В судовому засіданні 04.11.2020 судом завершено дослідження доказів і з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та ухвалено відкласти судове засідання на 25.11.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 25.11.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 2511.2020 надав пояснення по суті позовних вимог, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача-2 у судове засідання 25.11.2020, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні 25.11.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 стаття 11 Закону України "Про ринок природного газу" (далі - Закон) з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.

При цьому, пунктом 7 частини 4 статті 11 Закону визначено, що рішення Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу має визначати джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, з урахуванням положення частини сьомої цієї статті.

Частиною 7 статті 11 Закону передбачено, що суб`єкт ринку природного газу, на якого покладаються спеціальні обов`язки відповідно до частини першої цієї статті, має право на отримання компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, зменшених на доходи, отримані у процесі виконання покладених на нього спеціальних обов`язків, та з урахуванням допустимого рівня прибутку відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

22.03.2017 Кабінет Міністрів України, на підставі статті 11 Закону, прийняв рішення у формі постанови №187, якою затвердив Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період) (далі - Положення).

Беручи до у ваги, що в межах розгляду даного господарського спору позивачем спірний період визначений з 01.04.2017 по 31.10.2018 року, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про застосування відповідних редакції Положення.

Кабінетом Міністрів України при прийнятті рішення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, відповідно до частини 4 статті 11 Закону визначено обсяг спеціальних обов`язків; коло суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки; категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки; територію та умови виконання спеціальних обов`язків.

Водночас, позивач вказує, що Кабінет Міністрів України не визначив джерел фінансування та порядку визначення компенсації, право на отримання якої має суб`єкт ринку природного газу, на якого покладені спеціальні обов`язки.

Позивач посилається на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 у справі № 826/6066/17, позов Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено повністю, а саме: визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка полягає у не визначенні джерел фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, при прийнятті постанови від 22.03.2017 року № 187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» та зобов`язано Кабінет Міністрів України виконати п. 7 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», а саме визначити джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, шляхом внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 року № 187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу», передбачивши у цій постанові джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з прийняттям КМУ Постанови від 22.03.2017 №187 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» Кабінетом Міністрів України не було визначено джерел фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, в тому числі позивачу, що завдало Акціонерному товариству "Нафтогаз" збитки у вигляді упущеної вигоди в пред`явленому до стягнення розмірі, оскільки позивач був позбавлений права на вільний продаж природного газу за ринковими цінами та позбавлений права отримання компенсації, передбаченої ч. 7 ст. 11 ЗУ "Про ринок природного газу".

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, позивач посилається на приписи статті 22 ЦК України (збитки у вигляді упущеної вигоди) та ст. 1173 Цивільного кодексу України (якою передбачено відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування).

Розмір пред`явлених до стягнення збитків визначено позивачем шляхом здійснення власного розрахунку шляхом зменшення економічно обґрунтованих витрат з урахуванням допустимого рівня прибутку, який товариство могло би отримати при реалізації газу за ринковими цінами, на доходи отримані від реалізації природного газу в рамках покладених на позивача спеціальних обов`язків. Доходи отримані від реалізації природного газу в рамках покладених на позивача спеціальних обов`язків розраховано шляхом множення обсягів реалізації газу на ціну, що встановлена згідно з постановами Уряду для позивача.

Заперечуючи проти заявленого позову Кабмін зазначає наступне:

- постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 у справі №826/6066/17 не мають преюдиційного значення для вирішення справи № 910/13174/18.

- з системного аналізу положень Закону України "Про ринок природного газу" вбачається, що право на отримання компенсації не є абсолютним та безумовним, а напряму залежить від цілого ряду обставин та інших положень чинного законодавства України;

- для застосування приписів статті 22 ЦК України, а саме такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками. Свої доводи відповідач обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду, викладеного в постанові 03.08.2018 у справі № 923/700/17, та зазначає, що в даному позові відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення, зокрема збитки, протиправна поведінка та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.

- позивач у своєму позові зазначає, що йому завдано майнову шкоду у вигляді недоотриманої компенсації, яку позивач кваліфікує як упущену вигоду. На спростування таких обставин Кабмін, посилаючись на приписи статті 142, 224, 225 Господарського кодексу України, зазначає, що грошові кошти в сумі 15 483 843 000,00 грн. не є шкодою/збитками, які можуть бути відшкодовані в порядку ст. ст. 11, 66, 1173 ЦК України та ст. 225 ГК України.

- розрахунок допустимого рівня прибутку від реалізації природного газу є теоретичним обґрунтуванням можливості отримання доходу, що не є підставою для його стягнення на підтвердження своїх доводів відповідач наводить правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові 03.08.2018 у справі № 923/700/17

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Умовами статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Як судом встановлено вище та не спростовано сторонами у межах розгляду цього спору, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017 (залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 у справі №826/6066/17 та постановою Верховного Суду від 21.08.2019.):

- визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка полягає у не визначенні джерел фінансування та порядку визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, при прийнятті постанови від 22.03.2017 року № 187 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу".

- зобов`язано Кабінет Міністрів України виконати п. 7 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про ринок природного газу", а саме визначити джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, шляхом внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 року № 187 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", передбачивши у цій постанові джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки.

При цьому в своїй постанові Верховний Суд наголосив, що правова конструкція частини четвертої статті 11 Закону № 329 передбачає єдину умову для визначення джерел фінансування та порядку виплати компенсації це покладання спеціальних обов`язків. За такого правового регулювання, у разі покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу, відповідач повинен прийняти рішення про джерела фінансування та порядок визначення компенсації.

Верховний Суд вказав, що він не ототожнює обов`язок визначення джерел фінансування та порядку компенсації з автоматичною виплатою фактичних витрат за виконання спеціальних обов`язків, оскільки частина сьома статті 11 Закону № 329 вимагає економічного обґрунтування витрат, отже, наявність або відсутність витрат, пов`язаних з виконанням спеціальних обов`язків є окремим предметом захисту порушених прав.

Отже, на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди обставини щодо неправомірної бездіяльності Кабміну в аспекті не визначення джерел фінансування та порядку визначення компенсації, передбаченої Законом України "Про ринок природного газу" не підлягають доведенню в межах даної справи в силу приписів частини 4 статті 75 ГПК України обставини.

Щодо факту наявності шкоди та її розміру суд зазначає наступне.

Категорії "збитки" та "шкода" є дефініціями цивільного законодавства. Різниця між даними правовими поняттями полягає в тому, що під шкодою прийнято розуміти втрати, яких зазнала потерпіла сторона у формі знищення або пошкодження майна внаслідок протиправної поведінки іншої особи, тобто це зменшення кількості майнового блага. Збитки - це грошова оцінка (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди.

Як судом встановлено вище та не спростовано сторонами, у межах даного господарського спору, Компанія заявляє до стягнення суму матеріальної шкоди, яку розраховує як суму компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, з урахуванням положення частини 7 статті 11 Закону України "Про ринок природного газу".

Свою правову позицію Компанія обґрунтовує тим, що саме не отримання такої компенсації спричиняє шкоду позивачу у вигляді зменшення обігових грошових коштів.

Позивачем заявлено до стягнення збитки у вигляді упущеної вигоди розраховані шляхом зменшення економічно обґрунтованих витрат з урахуванням допустимого рівня прибутку, який товариство могло би отримати при реалізації газу за ринковими цінами, на доходи отримані від реалізації природного газу в рамках покладених на позивача спеціальних обов`язків.

Суд зазначає, що такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

За викладеного означений розрахунок не приймається судом як такий, що не є належним, документально підтвердженим, обґрунтованим, підтвердженим реальними вихідними даними, що існували за період 01.04.2017 по 31.10.2018 року.

При цьому, розраховуючи суму збитків позивач зазначає, що ним фактично здійснюється розрахунок компенсацій за виконання спеціальних обов`язків (т. 1 арк. справи 89).

З наведеного слідує, що позивач, звертаючись із даним позовом фактично має намір стягнути з Кабміна суму компенсації.

Суд також зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, шо з 01.04.2017 АТ «Нафтогаз» вчиняло дії для одержання компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених у процесі виконання покладених на нього спеціальних обов`язків.

За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

З огляду на вказане, суд зазначає, що приписи частини 7 статті 11 Закону України "Про ринок природного газу" є підставою виникнення у Компанії законодавчо закріпленого права на отримання компенсації, у Кабінету Міністрів України обов`язку забезпечити здійснення такої компенсації.

За приписами статті 5 Господарського процесуального кодексу України слідує, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальний закон регламентує право суду захистити порушені права сторони у спосіб, визначений в позовній вимозі, лише за умови, якщо закон або договір не містять ефективного способу такого захисту.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем є за своєю правовою природою є зобов`язальними та підлягають захисту в спосіб передбачений нормами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, зокрема, але не виключно шляхом стягнення суми компенсації. У межах даного позову порушені права позивача не можуть бути відновлені крізь призму деліктниних правовідносин з відповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не може підтвердити наявність понесених збитків, їх розмір, та чи є вказані збитки упущеною вигодою.

Також суд зазначає, що наведене позивачем обґрунтування понесених збитків і подані докази на підтвердження їх виникнення, не можуть беззастережно підтвердити реальну можливість отримання Товариством вказаних грошових сум, а отже є юридично неспроможними.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості вимог позивача та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч обов`язку з доказування, позивачем належних та допустимих у розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження позовних вимог до суду представлено не було.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, наведенні норми, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з підстав відсутності належного обґрунтування розміру пред`явлених до стягнення грошових коштів та з підстав того, що порушене право сторони на отримання матеріальної компенсації не може бути інтерпретоване такою стороною, як завдання шкоди.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін є такими, що не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги чинного законодавства, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, спростував, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 10.12.2020

Суддя М.О. Лиськов