ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

07.12.2020 р. Справа №914/1376/20

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., розглянувши матеріали заяви: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТАЛЬ»

про: винесення додаткового рішення

у справі за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТАЛЬ»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОСЛІДНО-МЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД «КАРПАТИ»

про: стягнення 947162,85грн.,

Представники сторін: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2020р. на адресу суду від позивача надійшла заява про винесення додаткового рішення, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх.№3105/20.

Розглянувши заяву позивача (вх.№3105/20 від 01.12.2020р.), суд зазначає наступне:

16.11.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив задовольнити заяву про затвердження мирової угоди (вх.№2938/20 від 16.11.2020р.), затвердити укладену між сторонами мирову угоду та закрити провадження у справі.

У вищевказаній заяві позивач просить суд винести додаткове рішення, яким повернути йому з державного бюджету 50% сплаченого за подання позову у цій справі.

Проте, суд звертає увагу позивача, що рішення у цій справі Господарським судом Львівської області не було ухвалено, а відтак, вирішення питання про повернення позивачу судового збору підлягає у відповідній ухвалі.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейським судом з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог так, як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини зі справи «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France) зазначено, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA («Зубац проти Хорватії») від 05.04.2018р.).

Хоч і в прохальній частині заяви позивач просить суд винести додаткове рішення за результатами розгляду такої, задля уникнення надмірного формалізму, суд дійшов висновку, що вирішення цього питання, як зазначено вище, підлягає у відповідній ухвалі.

Так, відповідно до ч.1 ст.130 ГПК України, положення якої є ідентичні за змістом до ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно з ч.2 ст.123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки станом на момент постановлення судом ухвали від 16.11.2020р. у цій справі, передбаченого ст.7 Закону України «Про судовий збір» клопотання ним не подано та на адресу суду таке не надходило, а отже, станом на 16.11.2020р. підстави для вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, були відсутніми.

Водночас, враховуючи факт подання позивачем заяви (вх.№3105/20 від 01.12.2020р.), наявні підстави для вирішення судом відповідного питання.

Так, судом встановлено, що за подання позову у цій справі позивачем сплачено 14207,45грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №3469 від 01.06.2020р.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір, розмір якого становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», станом на 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено в розмірі 2102 гривні.

Водночас, ухвалою від 12.08.2020р. у цій справі прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог вих.№1106/32 від 11.06.2020р. (вх.№1376/20 від 15.06.2020р.).

Таким чином, із врахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог, сума судового збору, яку позивач повинен був сплатити за подання позову, становила 12707,44грн. (847162,85 (ціна позову, із врахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог) / 100 * 1,5 = 12707,44275 ? 12707,44 ? 2102 (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб)). Таким чином, позивачем переплачено 1500,01грн. (14207,45-12707,44=1500,01).

Крім того, враховуючи те, що провадження у цій справі закрито у зв`язку із затвердженням мирової угоди, наявні підстави для повернення позивачу з Державного бюджету України судового збору у розмірі 6353,72грн. (12707,44/100*50=6353,72).

Отже, загальна сума судового збору, що підлягає поверненню позивачу становить 7853,73грн. (6353,72+1500,01=7853,73). Водночас, у п.7 затвердженої судом Мирової угоди позивач та відповідач дійшли згоди стосовно розподілу судових витрат в частині сплаченого судового збору і погодили, що відповідач зобов`язується протягом 3 банківських днів з моменту винесення ухвали Господарським судом Львівської області про затвердження цієї мирової угоди перерахувати на розрахунковий рахунок позивача 50% суми судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову на підставі платіжного доручення № 3469 від 01.06.2020 року, що складає суму в розмірі 7103,73грн.

Враховуючи викладене, оскільки за умовами Мирової угоди відповідач зобов`язався повернути позивачу 7103,73грн. судового збору, що на 750,01грн. (7103,73-6353,72=750,01) більше, ніж 50% судового збору, що підлягав сплаті позивачем за подання цього позову, із врахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог, з огляду на те, що повернення судового збору позивачу не може мати наслідком збагачення такого, загальна сума судового збору, що підлягає поверненню позивачу підлягає зменшенню на вищевказану суму, а відтак, така становить 7103,72грн. (7853,73-750,01=7103,72).

Таким чином, заяву позивача щодо повернення останньому 7103,72грн. судового збору підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.7 Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 46, 130, 192, 231, 234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТАЛЬ» (вх.№3105/20 від 01.12.2020р.) задовольнити.

2. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ЮГСТАЛЬ» (місцезнаходження: Україна, 69096, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вулиця Гребельна, будинок 5; ідентифікаційний код: 37941143) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 7103,72грн., сплачений згідно з платіжним дорученням №3469 від 01.06.2020р.

Стягувачем за цією ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГСТАЛЬ» (місцезнаходження: Україна, 69096, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вулиця Гребельна, будинок 5; ідентифікаційний код: 37941143).

Боржником за цією ухвалою є: Управління Державної казначейської служби України у Личаківському районі м. Львова Львівської області (місцезнаходження: Україна, 79017, Львівська обл., місто Львів, вулиця Кость Левицького, будинок 82 А; ідентифікаційний код: 38007620).

Ця ухвала Господарського суду Львівської області є виконавчим документом в розумінні п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» та дійсна для пред`явлення до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання нею законної сили, а саме до 08.12.2023р.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.