ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2020 р. Справа№ 910/14665/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Станіка С.Р.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.07.2020 (повний текст рішення складено 27.07.2020)

у справі № 910/14665/19 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури

в інтересах держави в особі Вінницької міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор

Енергогруп»

про стягнення 204 145, 28 грн.

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Вінницької місцевої прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Вінницької міської ради (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» (далі - ТОВ «Фактор Енергогруп», відповідач) про стягнення 204 145,28 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідач, як користувач земельної ділянки площею 0,5622 га (кадастровий номер :03:034:0084) на пров. Костя Широцького, 14-Д, м. Вінниця, без достатньої правової підстави, за рахунок власника (позивача) цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти в сумі 204 145,28 грн., які мав сплачувати за користування земельною ділянкою, зобов`язаний повернути вказані грошові кошти власнику земельної ділянки (позивачу) на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому з посиланням на судове рішення у справі № 902/1592/15, яка набрало законної сили, стверджував, що протягом 2015 - 2018 років судами розглядалось питання щодо укладення в судовому порядку договору оренди земельної ділянки з метою припинення бездіяльності Вінницької міської ради, пов`язаної з ухиленням позивача від укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташоване належне відповідачу майно. З огляду на наведене та враховуючи неодноразові звернення відповідача до позивача з проханнями вирішити питання щодо користування земельною ділянкою, відповідач наполягав, що упродовж періоду (17.07.2016 по 17.07.2019) вживав необхідних заходів для оформлення правовідносин щодо користування земельною ділянкою, натомість внаслідок бездіяльності позивача до цього часу не може оформити відповідний договір оренди земельної ділянки. При цьому, вказував, що ні прокурором, ні позивачем не надано доказів ухилення відповідача від розробки проекту землеустрою, укладення договору оренди земельної ділянки або перешкоджання позивачу в отриманні доходу від оренди земельної ділянки. Відповідач також звертав увагу, що рішення позивача в частині встановлення відповідачу орендної плати в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки було скасовано в судовому порядку (справа № 902/1592/15), з огляду на неукладення між позивачем та відповідачем відповідного договору оренди земельної ділянки.

У наданих суду першої інстанції відповідях на відзив позивач та прокурор заперечили викладені у відзиві доводи відповідача, зазначивши, що відзив не містить вказівок щодо незгоди з обставинами, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а саме, використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, нездійснення сплати земельного податку в розмірі 1 % за фактичне використання земельної ділянки. Крім цього, позивач та прокурор стверджували про помилковість тверджень відповідача щодо відсутності вини в його діях, оскільки спірні правовідносини є кондикційними, відтак відповідач як фактичний користувач земельною ділянкою безпідставно зберіг у себе грошові кошти за користування земельною ділянкою та, на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, зобов`язаний повернути ці грошові кошти власнику земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Фактор Енергогруп» на користь Вінницької міської ради безпідставно збережені грошові кошти в сумі 204 145, 28 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 062, 18 грн.

Не погодившись із згаданим рішенням, ТОВ «Фактор Енергогруп» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначив про не дослідження судом першої інстанції Договору оренди земельної ділянки від 24.11.2005, не встановлення дійсного розміру нормативно грошової оцінки переданої в оренду за цим Договором земельної ділянки з урахуванням відповідного коефіцієнту індексації та не з`ясування обставин виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині сплати орендної плати в повному обсязі, що має вирішальне значення для правильного вирішення даного спору. Крім цього, за твердженнями апелянта, спірні правовідносини не підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, оскілки спір про стягнення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності є публічно-правовим, адже відповідні правовідносини врегульовані нормами публічного, а не приватного права, а суб`єктом звернення до суду є орган Державної фіскальної служби, який реалізує свою владну управлінську функцію. Також апелянт наполягав на відсутності у прокурора повноважень на звернення з даним позовом до суду.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що протягом розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не було наданого чинного Договору та доказів сплати орендної плати за ним, що в свою чергу свідчить про використання апелянтом (відповідачем) спірної земельної ділянки без відповідних документів та безоплатно. З посиланням на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду та Великої Падати Верховного Суду, позивач зазначив про помилковість тверджень апелянта з приводу того, що спір про стягнення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності є публічно-правовим.

У наданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу прокурор вказував, що пояснення апелянта про те, що земельна ділянка знаходиться у нього в оренді на підставі Договору оренди від 24.11.2005 не відповідають дійсності, адже рішенням Господарського суду Вінницької області від 19.04.2016 у справі № 902/146/16 встановлено, що ТОВ Фактор-Енергогруп використовувало земельну ділянку площею 0,5622га за адресою: м. Вінниця, пров. Щорса, буд. 14-А для комерційного використання (реконструкція автозаправного пункту та експлуатація автомобільної газонаповнювальної компресорної станції) на підставі договору оренди від 28.02.2006 №35, поштову адресу пров. Щорса, 14д. Даний комплекс ТОВ «Фактор Енергогруп» придбало у ТОВ «Фактор Капітал» згідно договору купівлі-продажу від 15.03.2012. В зв`язку з відчуженням нерухомого майна (договір купівлі-продажу від 15.03.2012) на підставі рішення Вінницької міської від 30.11.2012 №1042 з ТОВ «Фактор-Енергогруп» було розірвано договір оренди від 28.02.2006 №35, про що була укладена угода про розірвання договору оренди землі від 27.12.2012 року, а також за актом прийому-передачі від 27.12.2012 земельна ділянка площею 0,5622 по пров. Щорса буд. №14д була повернута до земель територіальної громади м. Вінниці. Тобто, вказаним рішенням встановлено, що Договір оренди розірвано, а земельна ділянка повернута до земель територіальної громади. Крім цього, прокурор вказував на відсутність між позивачем, як власником земельної ділянки, та відповідачем, як фактичним користувачем, будь-яких договірних відносин, вказуючи на те, що спірні правовідносини є кондикційними, відтак відповідач, як фактичний користувач земельною ділянкою, безпідставно зберіг у себе грошові кошти за користування земельною ділянкою та, на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, зобов`язаний повернути ці грошові кошти власнику земельної ділянки. Прокурор також акцентував увагу на тому, що розрахунок безпідставно збережених відповідачем коштів зроблено на підставі витягів за 2016-2019 роки з технічної документації з нормативно-грошової оцінки земель та за мінімальною ставкою орендної плати в розмірі 1%. На переконання прокурора, оскільки за відповідачем у встановленому законом порядку не зареєстроване будь-яке право на спірну земельну ділянку, у контролюючого органу в силу вимог Податкового кодексу України відсутні обов`язки та відповідно повноваження на стягнення в судовому порядку податкових зобов`язань, що в свою чергу свідчить що спір між сторонами про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є приватноправовим та відноситься до юрисдикції господарських судів, прокурор також зазначив про наявність у нього обґрунтованих підстав для звернення з даним позовом до суду.

За змістом наданих апеляційному суду додаткових пояснень до апеляційної скарги апелянт стверджував про відсутність у прокурора достатніх парових підстав для представництва інтересів держави в суді за наявності таких прав та повноважень у органу державної влади (позивача), відтак суд повинен був залишити позовну заяву прокурора без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України. Крім цього, апелянт зазначив, що в даному випадку склалась ситуація, коли дійсно виникли кондиційні правовідносини, за якими відповідач являється власником нерухомого майна на спірній земельній ділянці, а позивач чинить перешкоди в укладенні Договору оренди цієї земельної ділянки та не надає реквізитів навіть для часткової оплати земельного податку, чим фактично спровокував збитки місцевому бюджету. На думку апелянта, упродовж спірного періоду він вжив необхідних заходів для оформлення правовідносин з приводу користування земельною ділянкою, при цьому ні прокурором, ні позивачем не надано доказів ухилення відповідача від розробки проекту землеустрою, укладення договору оренди земельної ділянки або перешкоджання позивачу в отриманні доходу від оренди земельної ділянки. Відтак просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, провадження у справі закрити.

Враховуючи ціну позову у даній справі (204 145, 22 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Департаментом самоврядного контролю Вінницької міської ради (виконавчий орган Вінницької міської ради, який здійснює самоврядний контроль за використанням та охороною земель на території Вінницької міської об`єднаної територіальної громади), відповідно до ст. 189 Земельного кодексу України, пп. 1 п. «б» ч. 1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Тимчасового положення про самоврядний контроль за використанням та охороною земель та об`єктів нерухомого майна у м. Вінниці, затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 19.08.2011 № 379, було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства щодо використання земельної ділянки відповідачем - ТОВ «Фактор Енергогруп» по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця.

За результатами вказаної перевірки складено Акт № 16/9-03-3 від 23.01.2019, за змістом якого на вищевказаній земельній ділянці розташовано комплекс (операторська загальною площею 41,1 кв.м., навіс, блок технічного обладнання, огорожа), який на праві приватної власності належить відповідачу, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.01.2019 №153333894, дата державної реєстрації права власності на нерухоме майно 17.12.2013.

Перевіркою також встановлено, що відповідач використовує без правовстановлюючих документів земельну ділянку, яка є власністю територіальної громади м. Вінниці, площею 0,5622 га (кадастровий номер :03:034:0084), розташовану по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця (для комерційних потреб - реконструкція автозаправного пункту та експлуатація автомобільної газонаповнювальної компресорної станції).

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор зазначив, що за використання вищезгаданої земельної ділянки протягом 2012 - 2014 років відповідачем було сплачено податок в загальному розмірі 87 797,41 грн., а на виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 19.04.2016 у справі № 902/146/16 відповідачем було сплачено збитки за використання земельної ділянки в період з 01.01.2015 по 09.12.2015 в розмірі 49 859,75 грн.

При цьому, в період судового розгляду справи № 902/1592/15 (спір щодо умов укладення договору оренди земельної ділянки та встановлення розміру орендної плати на рівні 3% чи 12% від нормативної грошової оцінки), тобто починаючи з 10.12.2015 і по сьогоднішній день відповідачем, незважаючи на продовження використання земельної ділянки, яка є власністю територіальної громади м. Вінниці, для здійснення своєї підприємницької діяльності, не здійснюється сплата місцевого податку.

З огляду на наведене, в Акті № 16/9-03-3 від 23.01.2019 відповідачу було рекомендовано здійснити сплату місцевого податку за час фактичного використання земельної ділянки площею 0,5622 га (кадастровий номер :03:034:0084) по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця. Аналогічні рекомендації було надано відповідачу й в Акті № 93/9-03-3 від 26.05.2017 та листі Вінницької міської ради вих. № 01-00-012-48406 від 08.11.2017.

Вказані Акти № 16/9-03-3 від 23.01.2019, № 93/9-03-3 від 26.05.2017, лист позивача вих. № 01-00-012-48406 від 08.11.2017 були надіслані відповідачу для вжиття відповідних заходів та отримані останнім, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Проте, за твердженнями прокурора, відповідачем не було вжито заходів щодо внесення плати за землю за період 2016 - 2018 роки, що також підтверджується листом Головного управління ДФС у Вінницькій області вих. № 2365/9/02-32-50-05 від 22.01.2019.

Розмір безпідставно збережених коштів був визначений Комісією по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам, що діє на підставі Положення, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 № 796 на засіданні, яке відбулось 17.07.2019 й на яке було запрошено уповноваженого представника відповідача шляхом направлення на його адресу повідомлення № 01-00-010-33608 від 04.07.2019, в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення, яке вручено відповідачу 08.07.2019.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Акту про визначення розміру збитків від 17.07.2019 (є Додатком 3 до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.07.2019 № 1871) Комісією по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам було встановлено, що земельна ділянка площею 0,5622 га, цільове призначення: для комерційного використання (реконструкції автозаправного пункту та експлуатація автомобільної газонаповнювальної компресорної станції), яка розташована по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця (кадастровий номер :03:034:0084) використовується відповідачем з порушенням земельного законодавства, що підтверджується Актом № 16/9-03-3 від 23.01.2019, нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначена згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області вих. № 0-2.0.21-163/109-19 від 01.07.2019 і складає:

за 2016 рік - 5 545 698,47 грн;

за 2017 рік - 5 878 477,56 грн;

за 2018 рік - 5 878 477,56 грн з 01.01.2018 по 16.07.2018 та 8 817 716,34 грн з 17.07.2018;

за 2019 рік - 8 817 716,34 грн.

Відповідно до п.п. 5, 7, 8 Акту про визначення розміру збитків від 17.07.2019 період, за який визначено розмір збитків: 17.07.2016 по 17.07.2019, розмір збитків, заподіяних позивачу, нараховано у вигляді земельного податку в розмірі 1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 1095 днів і становить 204 145,28 грн. на підставі Розрахунку Департаменту земельних ресурсів Вінницької міської ради від 17.07.2019, розмір збитків до сплати становить 204 145,28 грн.

Акт про визначення розміру збитків від 17.07.2019 було затверджено рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.07.2019 за № 1871 «Про затвердження Актів про визначення розміру збитків, заподіяних Вінницькій міській об`єднаній територіальній громаді».

Як стверджував прокурор та встановлено матеріалами справи, з метою повідомлення відповідача про прийняте рішення та необхідність відшкодування завданих збитків відповідачу було направлено повідомлення вих. № 37-00-010-39010 від 05.08.2019, яке йому вручено 14.08.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

З огляду на наведене та враховуючи, що безоплатне використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки, яка є власністю територіальної громади м. Вінниці, порушує права позивача, передбачені ст. 142 Конституції України, ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 206 Земельного кодексу України, прокурор звернувся до суду з даним позовом до відповідача як фактичного користувача земельної ділянки площею 0,5622 га (кадастровий номер :03:034:0084) по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки (Вінницької міської ради) зберігав у себе грошові кошти, які мав сплатити за користування нею, на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Положеннями ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

За змістом ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

За текстом позовної заяви прокурора, звернення з цим позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні значимого питання щодо використання земельної ділянки, в тому числі повноти нарахування та сплати обов`язкових платежів за її використання, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав користувачів. Підставою для звернення до суду з даним позовом, за доводами прокурора, є те, що Вінницькою міською радою не належно здійснюються визначені законом повноваження та не вжито вичерпних заходів щодо відновлення порушених прав територіальної громади м. Вінниця.

В матеріалах справи наявний лист Вінницької місцевої прокуратури №32/8390-вих-19 від 09.10.2019 на адресу Вінницької міської ради, в якому прокурор повідомив позивача, про свій намір звернутися до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення безпідставно збережених за рахунок Вінницької міської ради грошових коштів за використання земельної ділянки площею 0,5622 га (кадастровий номер :03:034:0084) по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця за відсутності договору оренди землі, за період 17.07.2016 по 17.07.2019, в розмірі 204 145,28 грн.

Оскільки прокурором дотримано визначений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для залишення позовної заяви прокуратури без розгляду в порядку п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, відтак доводи відповідача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

За приписами ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За змістом ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Положеннями ст. 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - це обов`язковий платіж, який справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата) (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

За приписами пп. 269.1.1 та 269.1.2 п. 269.1 ст.269 Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Відповідно до п.п. 288.1, 288.4 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Як встановлено матеріалами справи, відповідач - ТОВ «Фактор Енергогруп» є власником розташованого на земельній ділянці площею 0,5622 га (кадастровий номер :03:034:0084) по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця комплексу (операторська загальною площею 41,1 кв.м., навіс, блок технічного обладнання, огорожа), що підтверджується наявною у матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.09.2019 № 181518623, дата державної реєстрації права власності на нерухоме майно 17.12.2013, чого не заперечує й відповідач.

Факт користування відповідачем вказаною ділянкою зафіксовано позивачем відповідними Актами перевірки дотримання вимог законодавства при використанні земель міста Вінниці №93/9-03-3 від 26.05.2017, № 93/9-03-3 від 26.05.2017.

Водночас, матеріалами справи встановлено, що не заперечується й учасниками справи, між позивачем, як власником земельної ділянки, площею 0,5622 га (кадастровий номер :03:034:0084) по пров. Костя Широцького, 14-Д в м. Вінниця та відповідачем, як фактичним користувачем, відсутні договірні відносини щодо користування вказаною земельною ділянкою.

Доводи відповідача (апелянта) про безпідставне не дослідження судом першої інстанції укладеного між ТОВ «Фактор Енергогруп» та Вінницькою міською радою Договору та не встановлення обставин виконання відповідачем своїх зобов`язань за цим Договором в частині сплати орендної плати в повному обсязі, що має вирішальне значення для правильного вирішення даної справи, як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу, адже під час розгляду справи як судом першої інстанції, так й апеляційним судом відповідачем не було надано вказаного Договору оренди земельної ділянки або будь-якого іншого чинного Договору оренди земельної ділянки, укладеного з позивачем, а також доказів сплати орендної плати за Договором, що в свою чергу свідчить про використання апелянтом (відповідачем) спірної земельної ділянки без відповідних документів та безоплатно.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що рішенням Господарського суду Вінницької області від 24.07.2017 у справі №902/1592/15, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 06.12.2018, первісний позов задоволено частково, визнано незаконним пункт 6.1.6 додатку № 3 до рішення 26 сесії 6 скликання Вінницької міської ради від 31.11.2012 № 1042 щодо встановлення орендної плати в розмірі 12 (дванадцять) % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, загальною площею 0,5622 га (нуль цілих п`ять тисяч шістсот двадцять дві десятитисячних) гектара, кадастровий номер земельної ділянки :03:034:0084, переданої ТОВ «Фактор Енергогруп» в оренду, на якій розміщено належну ТОВ «Фактор Енергогруп» на праві власності автомобільну газонаповнювальну компресорну станцію та яка розташована за адресою: місто Вінниця, провулок Костя Широцького, 14-Д. У задоволенні первісного позову в частині визнання укладеним між ТОВ «Фактор Енергогруп» та Вінницькою міською радою договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,5622 га (нуль цілих п`ять тисяч шістсот двадцять дві десятитисячних) гектара, кадастровий номер земельної ділянки - :03:034:0084, цільове призначення - для комерційного використання, в редакції ТОВ «Фактор Енергогруп» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову про визнання укладеним між Вінницькою міською радою та ТОВ «Фактор Енергогруп» з дня набрання рішення суду законної сили договору оренди земельної ділянки, цільове призначення для комерційного використання (реконструкції автозаправного пункту та експлуатації автомобільної газонаповнювальної компресорної станції) площею 0,5622 га, кадастровий номер - :03:034:0084 за адресою м. Вінниця, пров. Костя Широцького, 14-Д (колишній пров. Щорса) в редакції Вінницької міської ради, відмовлено повністю.

Разом з цим, слід зазначити, що предметом позову в даній справі є вимоги прокурора до відповідача, як фактичного користувача земельною ділянкою, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки (позивача) зберіг у себе грошові кошти, які мав сплатити за користування нею.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини,які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

З огляду на наведене, доводи відповідача щодо відсутності в його діях вини з огляду на вжиття ним заходів щодо укладення договору оренди земельної ділянки, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки за твердженнями прокурора і позивача у своїх заявах по суті справи, спірні правовідносини є кондикційними, в яких вина не має значення, а визначальним є встановлення факту неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої сторони.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 11.02.2019 у справі №922/391/18.

Проте, як вище згадувалось, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження укладення між позивачем та відповідачем Договору оренди земельної ділянки, на якій знаходиться майно відповідача. Відповідно доводи відповідача з приводу того, що протягом 2015 - 2018 років судами розглядалось питання щодо укладення в судовому порядку договору оренди земельної ділянки, а також звернення відповідача до позивача упродовж спірного періоду (17.07.2016 по 17.07.2019) щодо вжиття необхідних заходів для оформлення правовідносин з користування земельною ділянкою не спростовують факту користування відповідачем земельною ділянкою без укладеного договору оренди та неотримання Вінницькою міською радою доходів у вигляді орендної плати.

При цьому, повідомлені відповідачем обставини щодо бездіяльності Вінницької міської ради, пов`язаної з ухиленням від укладення з ним договору оренди земельної ділянки, на якій розташоване належне відповідачу майно, до предмету доказування у даній справі не входять, відповідач у цьому випадку, за наявності порушеного права, не позбавлений можливості захистити його шляхом подачі позову до суду в загальному порядку.

Як встановлено матеріалами справи, розмір безпідставно збережених коштів відповідачем за користування вказаною вище земельною ділянкою було обраховано Комісією по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам, що діє на підставі Положення, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.04.2017 № 796, на засіданні, яке відбулось 17.07.2019 та уповноваженого представника відповідача було запрошено на це засідання шляхом направлення на його адресу повідомлення № 01-00-010-33608 від 04.07.2019, яке відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення вручено відповідачу 08.07.2019.

Акт про визначення розміру збитків від 17.07.2019 було затверджено рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.07.2019 за № 1871 «Про затвердження Актів про визначення розміру збитків, заподіяних Вінницькій міській об`єднаній територіальній громаді».

Відповідно до наявного в матеріалах справи Акту про визначення розміру збитків від 17.07.2019, який є Додатком 3 до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.07.2019 № 1871, Комісією по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам було встановлено, що за період з 17.07.2016 по 17.07.2019 розмір збитків, заподіяних позивачу, нараховано у вигляді земельного податку в розмірі 1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 1095 днів і становить 204 145,28 грн. на підставі Розрахунку Департаменту земельних ресурсів Вінницької міської ради від 17.07.2019, розмір збитків до сплати становить 204 145,28 грн.

Здійснивши перевірку наявного в матеріалах справи розрахунок збитків, які необхідно сплатити ТОВ «Фактор Енергогруп» за використання земельної ділянки від 17.07.2019, судом першої інстанції правомірно встановлено, що цей розрахунок відповідає вищевказаним положенням чинного законодавства України, розміри нормативної грошової оцінки земельної ділянки, використані під час розрахунку, підтверджуються Витягами з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Вінниці, наданими Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, та є арифметично вірним. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення вимог прокурора про стягнення з відповідача на користь позивача 204 145,28 грн. безпідставно збережених грошових коштів у вигляді плати за землю, які доведені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані.

Твердження апелянта про те, що спірні правовідносини не підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки спір про стягнення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності є публічно-правовим, адже відповідні правовідносини врегульовані нормами публічного, а не приватного права, а суб`єктом звернення до суду є орган Державної фіскальної служби, який реалізує свою владну управлінську функцію, є безпідставними та необґрунтованими й відхиляються апеляційним судом. Як встановлено матеріалами справи, за відповідачем у встановленому законом порядку не зареєстроване будь-яке право на спірну земельну ділянку, відтак у контролюючого органу в силу вимог Податкового кодексу України відсутні обов`язки та відповідно повноваження на стягнення податкових зобов`язань, що в свою чергу свідчить що спір між сторонами про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є приватноправовим та відноситься до юрисдикції господарських судів.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Енергогруп» » залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі № 910/14665/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/14665/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.12.2020

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді С.Р. Станік

О.В. Тищенко