РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.12.2020Справа № 917/592/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №917/592/20

За позовом Керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області

в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полтавської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко»

про стягнення 353612,89 грн

Представники учасників справи:

прокурор: Винник О.О.;

від позивача: Лисанець А.Ф.;

від відповідача: Дрозд Т.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полтавської міської ради звернувся до Господарського суду Полтавської області (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» (далі - відповідач) про стягнення 353612,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач користується земельною ділянкою за кадастровим номером :18:002:114 без правовстановлюючих документів, а відтак без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї земельної ділянки зберегло у себе кошти у розмірі плати, яку б мав заплатити за користування земельною ділянкою, тому зобов`язаний повернути кошти у розмірі 353612,89 грн власнику земельної ділянки у відповідності до приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 28.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №917/592/20, ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

25.05.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та вказує, що своєчасно до закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки звернувся до міської ради з клопотанням про продовження терміну дії договору, проте остання до теперішнього часу жодних рішень про укладення нового договору оренди не прийняла, а відтак відсутня вина відповідача. Окрім того, відповідач зауважив на тому, що з самого акту визначення та відшкодування збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок порушення земельного законодавства від 05.02.2020 неможливо визначити, яка нормативно грошова оцінка земельної ділянки застосована, за якою ставкою орендної плати розраховані збитки та чи враховано сплачений податок на землю. Також відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та вказує на відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів органів місцевого самоврядування.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.05.2020 справу №917/592/20 за позовом Керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полтавської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" про стягнення 353612,89 грн безпідставно збережених коштів, направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва, оскільки місцезнаходженням відповідача є місто Київ.

03.06.2020 до відділу діловодства Господарського суду Полтавської області від місцевої прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що між позивачем та відповідачем не підписано акт приймання-передачі земельної ділянки, а тому відповідач зобов`язаний був продовжувати вносити орендну плату за земельну ділянку в розмірах, визначених попереднім договором, так як продовжував фактично використовувати земельну ділянку, так як на ній розміщено об`єкт нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу. При цьому, зауважує на правомірності пред`явлення позову про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Також у відповіді на відзив наведено детальний розрахунок коштів, що підлягають стягненню з відповідача та зауважено на тому, що строк позовної давності не пропущений, оскільки відповідач проводив нарахування та сплату земельного податку за користування землею включно до 07.07.2018, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Матеріали справи надійшли на адресу Господарського суду міста Києва 09.07.2020.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи №917/592/20 між суддями, справу передано на розгляд судді Васильченко Т.В., що відображено у витязі з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 справу №917/592/20 прийнято до провадження судді Васильченко Т.В. та призначено підготовче засідання на 04.08.2020.

04.08.2020 до відділу діловодства суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, обґрунтування яких є аналогічними тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково відповідач вказує на те, що довідка про нормативно грошову оцінку земельної ділянки №01-04-03-02/б/н від 03.02.2020, видана Полтавським міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, не може бути належним доказом для розрахунку безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, оскільки такі дані мають бути зазначені у витязі з технічної документації про нормативно грошову оцінку землі, що видається центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а таким органом є саме є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.

В судовому засіданні 04.08.2020 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов`язання прокурора надати письмові пояснення щодо здійснених розрахунків у спірних правовідносинах та відкладення підготовчого засідання на 08.09.2020.

06.08.2020 до відділу діловодства суду від позивача надійшла заява, в якій вказано, що доводи Полтавської місцевої прокуратури є законними та обґрунтованим, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

31.08.2020 до відділу діловодства суду від Полтавської місцевої прокуратури надійшли пояснення щодо спірних правовідносин, в яких наведено детальний розрахунок заявлених до стягнення коштів та зазначено, які дані брались за основу в розрахунку згідно довідки про нормативно грошову оцінку земельної ділянки №01-04-03-02/б/н від 03.02.2020, виданої Полтавським міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради.

Судове засідання, призначене на 08.09.2020 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та призначено підготовче засідання на 06.10.2020.

06.10.2020 до відділу діловодства суду від позивача надійшло клопотання про передачу справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Полтавської області.

Судове засідання, призначене на 06.10.2020 не відбулось у зв`язку з припиненням постачання електроенергії в суді, про що свідчить акт знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови, що впливають на безперебійність функціонування автоматизованої системи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 підготовче засідання у справі призначено на 20.10.2020.

В судовому засіданні 20.10.2020 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю та оголошено перерву до 27.10.2020.

Так, враховуючи, що предметом спору в даній справі є не майно, яке розташоване у Полтавській області, а стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою і місцезнаходженням відповідача є місто Київ, ухвалою Господарського суду Полтавської області від 26.05.2020 справу №917/592/20 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

В свою чергу, згідно вимог частини 6 статті 31 Господарського процесуального кодексу України спори між судами щодо підсудності не допускаються.

В судовому засіданні 27.10.2020, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 13.11.2020.

03.11.2020 до відділу діловодства суду від позивача надійшли додаткові докази, а саме рішення Полтавської міської ради від 30.12.2008 «Про нормативно грошову оцінку земель м. Полтави», рішення Полтавської міської ради від 29.01.2009 про внесення змін до рішення позачергової тридцять п`ятої сесії міської ради п`ятого скликання від 31.12.2008 «Про нормативно грошову оцінку земель м. Полтави», клопотання про виготовлення витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 16.12.2011 та витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки станом на 19.12.2011, виданий Полтавським міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради.

В судовому засіданні 13.11.2020 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про не прийняття до розгляду додаткових доказів, оскільки вони подані з порушенням строків їх подання, визначених статтею 80 Господарського процесуального кодексу України.

Так, згідно приписів статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позаяк позивач, подаючи додаткові докази, жодним чином не обґрунтував неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього.

В судових засіданнях 13.11.2020 та 26.11.2020 у відповідності до статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 26.11.2020 та до 01.12.2020 відповідно.

У судовому засіданні 01.12.2020 прокурор та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити; представник відповідача проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 01.12.2020 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Полтавською міською радою (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» (далі - орендар) було укладено договір оренди землі (далі - договір), який зареєстрований у виконавчому комітеті Полтавської міської ради у книзі реєстрації записів договорів оренди землі 08.02.2012 за №95-П, за яким орендодавець на підставі рішення шістнадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 08.12.2011 надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку для експлуатації та обслуговування універсального магазину, яка знаходиться за адресою: м. Полтава, бульвар Маршала Конєва (нова назва бульвар Коновальця Євгена), буд. 2.

Пунктом 2.1 договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4444 кв. м. згідно з планом (схемою) земельної ділянки, що є невід`ємною частиною цього договору, кадастровий номер земельної ділянки :18:002:114.

Договір укладено на термін з 08.12.2011 по 08.12.2016. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 3.1 договору).

У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені даним договором. Письмове заперечення здійснюється орендодавцем листом-повідомленням (пункт 3.2 договору).

Орендна плата за користування земельною ділянкою згідно з умовами даного договору становить: - 81963,51 грн на рік. Нарахування орендної плати починається з 08.12.2011 (пункт 4.1 договору).

Пунктом 4.8 договору передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору, то за фактичний період користування землею і до моменту укладення нового договору орендар повинен вносити орендну плату за земельну ділянку в розмірах, визначених попереднім договором.

Передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення (пункт 6.1 договору).

Після припинення дії договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцю у місячний термін земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду (пункт 7.1 договору).

За умовами пункту 12.2 договору, дія договору припиняється, в тому числі, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

В акті приймання-передачі в оренду земельної ділянки за адресою м. Полтава, бульвар Маршала Конєва, 2, що підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками, орендодавець та орендар зазначили, що земельна ділянка в м. Полтаві, бульвар Маршала Конєва, 2 площею 4444 кв. м. в межах, визначених кадастровим планом, передається орендарю одночасно з підписанням рішення шістнадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 08.12.2011.

Під час розгляду справи доказів поновлення вищезазначеного договору оренди на новий строк у встановленому чинним законодавством порядку суду надано не було, а відтак він припинив свою дію у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено.

В той же час, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлову будівлю (універсальний магазин), загальною площею 5049,6 кв. м. за адресою м. Полтава, бульвар Коновальця Євгена, буд. 2, на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2009.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради №298 від 18.12.2019 утворено комісію та затверджено її склад для визначення та відшкодування збитків, заподіяних територіальній громаді, Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко», внаслідок порушення земельного законодавства за користування земельною ділянкою на бульварі Євгена Коновальця, 2.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради №36 від 12.02.2020 затверджено акт від 05.02.2020 з визначення та відшкодування збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок порушення земельного законодавства, яким встановлено, що земельна ділянка, яка розташована у місті Полтава, бульвар Євгена Коновальця, 2 загальною площею 4444 кв. м., використовується Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» без оформлення права користування у встановленому порядку, у зв`язку з чим з 05.02.2017 по 04.02.2020 територіальній громаді заподіяні збитки у розмірі 353612,89 грн, які повинні бути відшкодовані протягом одного місяця після затвердження акта комісії.

Втім відповідач, у встановлений строк, відшкодування у розмірі 353612,89 грн за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів не здійснив, у зв`язку з чим прокурор звернувся в інтересах Полтавської міської ради до суду із даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову, посилається на те, що для стягнення безпідставно збережених коштів необхідною є вина, втім вона відсутня в його діях, оскільки він своєчасно до закінчення терміну дії договору звернувся до позивача про продовження терміну дії договору, однак сама рада відмовила у поновленні його дії. Також вказує на те, що довідка про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №01-04-03-02/б/н від 03.02.2020, видана міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради не може бути належним доказом правильності розрахунку безпідставно збережених коштів, оскільки частиною 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку землі» установлено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки землі, що видається центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а тому будь-які розрахунки за відсутності такого витягу є необґрунтованими. Разом з цим, відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Згідно статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 14 ГПК України).

Частиною 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Так, відповідно до статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Як передбачено частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

При цьому, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Листом від 20.02.2020 №35-2245вих20 прокурор повідомив Полтавську міську раду про необхідність звернення до суду з позовними вимогами про стягнення безпідставно збережених коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, а в разі неможливості такого звернення повідомити прокуратуру.

Однак, Полтавська міська рада не вжила відповідних заходів у розумний строк, а у відповідь на вказаний лист повідомила Полтавську місцеву прокуратуру про неможливість оперативного звернення до суду для відновлення своїх порушених прав у спірних правовідносинах, з огляду на наявність більше 200 судових процесів, в яких вона та її виконавчий орган є сторонами.

З огляду на викладене, враховуючи, що спір, як зазначає прокурор, стосується порушення інтересів держави у сфері земельного законодавства - користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, та не вчинення позивачем дій щодо відновлення прав на земельну ділянку шляхом звернення до суду самостійно, про що прокурором також вказано у пред`явленому позові, суд дійшов висновку про доведення прокурором наявності підстав для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - Податковий кодекс України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю, яку орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом вказаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Тобто, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, суд зазначає, що відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Навіть за умови правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, в обраний позивачем спосіб захисту відбувається відновлення справедливої рівноваги між правами та обов`язками сторін спору, встановлення якої ґрунтується на визначеній нормами земельного законодавства умові платності використання земельної ділянки.

Таким чином, до спірних правовідносин застосовуються приписи статей 1212-1214 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Прокурор, в обґрунтування позовних вимог, вказує, що між Полтавською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4444 кв.м. з кадастровим номером :18:002:114 з терміном на 5 років до 08.12.2016.

Втім, після закінчення терміну дії договору, відповідач продовжує користуватися вказаною земельною ділянкою, оскільки на ній знаходиться об`єкт нерухомості, який належить йому на праві власності про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомості №01, а саме: нежитлова будівля (універсальний магазин) загальною площею 5049,6 кв.м.

Факт укладення договору оренди земельної ділянки площею 4444 кв.м. з кадастровим номером :18:002:114, закінчення терміну його дії та наявності на вказаній земельній ділянці нерухомого майна, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Еко», не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

При цьому, матеріали справи не містять доказів належного оформлення власником будівлі права користування земельною ділянкою, зокрема, продовження дії попереднього договору оренди чи укладення нового договору оренди з Полтавською міською радою та державної реєстрації такого права, а відтак до моменту оформлення відповідачем як власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку та недоотримання позивачем доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Таким чином, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача як власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено, встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти об`єктом цивільних прав та який розмір недоотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №922/391/18 від 11.02.2019, у справі №922/981/18 від 10.02.2020.

Визначення земельної ділянки наведено в частині першої статті 79 Земельного кодексу України, відповідно до положень якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено приписами частини 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2019 у справі №923/921/17.

Судом встановлено, що земельна ділянка загальною площею 4444 кв. м. за адресою м. Полтава, бульвар Коновальця Євгена, 2 з кадастровим номером :18:002:114, є сформованим об`єктом цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства.

В свою чергу, орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина перша статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною першою статті 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5- 7 років; розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5- 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років (стаття 18 Закону України "Про оцінку земель").

Отже, основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17.

Відповідно до частини першої і другої статті 20 і частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

При цьому, центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної та картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів, є Держгеокадастр (постанова Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру»).

Згідно з підпунктами 27, 29 та 36 пункту 4 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує виконання на відповідній території робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру, і видає, зокрема, витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки.

За змістом статей 15, 20, 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки як нормативна грошова оцінка. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Відомості про нормативну грошову оцінку земель вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з такої оцінки.

З наведених норм законодавства не вбачається можливості визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а саме, у даному випадку, Головним управлінням Держгеокадастру в Полтавській області.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 та постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі у справі №922/1276/18, від 28.09.2020 у справі №922/4073/19.

Втім ні позивачем, ні прокурором не було долучено до матеріалів справи витягу з технічної документації з нормативно грошової оцінки земельної ділянки, оформленого у відповідності до вимог Закону України «Про оцінку земель». Відсутня в матеріалах справи і технічна документація про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, відомості з якої є необхідними при визначення суми грошових коштів, які, як зазначає позивач, відповідач мав сплатити протягом 2017-2020 років за користування спірною земельною ділянкою.

Наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати також не містить даних щодо технічної документації спірної земельної ділянки та Витягу з нормативно грошової оцінки земельної ділянки площею 4444 кв. м., виданого уповноваженим органом, що позбавляє суд можливості перевірити наданий розрахунок коштів, які підлягають сплаті відповідачем.

При цьому, суд не приймає як допустимий доказ акт з визначення та відшкодування збитків та надану довідку про нормативно грошову оцінку земельної ділянки №01-04-03-02/б/н від 03.02.2020, яка видана Полтавським міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, яка і була покладена в основу здійсненого комісією розрахунку, оскільки вона не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку земель».

При стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки, виданого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а не органами місцевого самоврядування.

Як зазначено в листі Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру №01-04-01.2 від 28.05.2020 розрахунок збитків, заподіяних територіальній громаді, внаслідок порушення земельного законодавства визначався з урахуванням ціни одного кв.м. спірної земельної ділянки, площі земельної ділянки та відповідної ставки податку за земельні ділянки. При цьому, ціна одного кв.м. спірної земельної ділянки була здійснена виходячи з базової вартості 1 кв.м. земель міста Полтави, з урахуванням зонального коефіцієнта, коефіцієнту функціонального призначення та коефіцієнту індексації. Наведений розрахунок не містить даних щодо технічної документації спірної земельної ділянки та Витягу з нормативно грошової оцінки земельної ділянки площею 4444 кв. м., виданого уповноваженим органом, в акті з визначення та відшкодування збитків, на який посилається позивач та прокурор, такі відомості також відсутні.

Тоді як вже зазначалось, враховуючи, що прокурором заявлено до стягнення кошти, які кваліфікуються як безпідставно збережене майно у розмірі орендної плати, нарахування має здійснюватися саме на підставі технічної документації земельної ділянки та витягу з нормативно грошової оцінки даної земельної ділянки, виданого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Викладене свідчить, що, у даному випадку, розрахунок недоотриманої орендної плати в частині застосування нормативної грошової оцінки земельної ділянки виконано позивачем без врахування вимог Закону України "Про оцінку земель", а будь-які розрахунки, зроблені за відсутності витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, виданого уповноваженим органом є необґрунтованими.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що обставини щодо зберігання відповідачем коштів за користування земельною ділянкою саме в розмірі, визначеному позивачем, є недоведеними належними та допустимими доказами.

Тоді як, статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності та враховуючи, що належних і допустимих доказів у відповідності до вищезазначених вимог чинного законодавства, на підтвердження розміру недотриманого доходу у вигляді орендної плати саме в сумі 353612,89 грн, ні позивачем, ні прокурором суду не надано, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд відзначає, що строк позовної давності, як спосіб захисту порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, оскільки суд відмовляє в позові в зв`язку з недоведеністю розміру позовних вимог і питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Не обґрунтованими є і доводи відповідача про відсутність його вини в не укладенні договору оренди земельної ділянки, оскільки неналежне виконання обов`язків з боку Полтавської міської ради, про що наголошує відповідач у відзиві на позовну заяву, не є підставою для звільнення ТОВ ""Еко" від обов`язку сплачувати за користування сформованою земельною ділянкою на якій розміщено об`єкт нерухомого майна власником якого він є.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 178, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полтавської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» про стягнення 353612,89 грн відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 11.12.2020.

Суддя Т.В. Васильченко