УХВАЛА

03 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 911/2038/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Мамалуя О. О., Студенця В. І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Господарського суду Київської області

у складі судді Бабкіної В. М.

від 06.02.2020

та постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Майданевича А. Г., Дідиченко М. А., Ткаченка Б. О.

від 07.09.2020

за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром», 2) ОСОБА_1

про солідарне стягнення 82 577,16 грн заборгованості за кредитним договором

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром»

до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

про визнання недійсним кредитного договору б/н від 25.04.2018,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

про визнання недійсним договору поруки №від 02.05.2018

за участю представників (за первісним позовом):

позивача (відповідача за зустрічними позовами): не з`явилися

відповідача-1 (позивача за зустрічним позовом): Бондарчук В. О.

відповідача-2 (позивача за зустрічним позовом): не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та зустрічних позовних вимог.

У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» та ОСОБА_1 про солідарне стягнення 82 577,16 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 25.04.2018, з яких: 63 747,67 грн - борг за кредитом, 7 467,32 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10 762,17 грн - пеня, 600,00 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом.

В обґрунтування вимог позивач зазначив про те, що 25.04.2018 між позивачем та першим відповідачем був укладений кредитний договір шляхом підписання першим відповідачем заяви на відкриття рахунку та анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Однак перший відповідач як позичальник порушив зобов`язання з погашення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом, внаслідок чого на поточному рахунку відповідача-1 станом на 22.07.2019 виникла заборгованість, за стягненням якої позивач звернувся до суду з цим позовом. У зв`язку з тим, що зобов`язання за зазначеним кредитним договором були забезпечені відповідачем-2 за договором поруки № Р572358587 від 02.05.2018 позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно з позичальника та поручителя (відповідачів).

27.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» звернулося до Господарського суду Київської області із зустрічною позовною заявою б/н від 25.09.2019 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору б/н від 25.04.2018.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що кредитний договір від 25.04.2018 був укладений від імені позичальника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром») директором з перевищенням наданих йому статутом Товариства повноважень, за відсутності згоди загальних зборів учасників Товариства на укладення цього правочину та отримання кредитних коштів.

02.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Київської області із зустрічною позовною заявою б/н від 25.09.2019 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки № P572358587 від 02.05.2018.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначив про те, що визнання недійсним кредитного договору б/н від 25.04.2018, про яке просить Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» у зустрічній позовній заяві, буде підставою для застосування наслідків недійсності правочину до договору поруки.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

25.04.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» в особі директора Юрковського Ігоря Григоровича (клієнт) підписало заяву на відкриття рахунку та анкету про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Згідно заяви клієнт приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, (далі по тексту - Умови та Правила). Заява та Умови разом складають кредитний договір між банком та клієнтом.

Відповідно до пункту 3.2.1.1.1. Умов та Правил кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Техніко-економічне обґрунтування кредиту - фінансування поточної діяльності. Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

Згідно з пунктом 3.2.1.1.3. Умов та Правил кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта з повернення кредиту, сплаті відсотків та винагороди.

Відповідно до пункту 3.2.1.1.8. Умов та Правил проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки»).

Розділом 3.2.1.4. Умов та Правил затверджений порядок розрахунків між клієнтом та банком.

За користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт виплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка) (пункт 3.2.1.4.1. Умов та Правил)

За сумами кредиту, отриманими з 10.02.2017, при наявності дебетового сальдо на поточному рахунку позичальника при закритті банківського дня, проводиться нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 21% річних для договорів, забезпечених порукою, 34% річних - для договорів, не забезпечених порукою. Списання нарахованих відсотків проводиться по 1-х числах кожного місяця, за попередній місяць (абз. 5 пункту 3.2.1.4.1.2. Умов та Правил).

За сумами кредиту, отриманими з 10.02.2017, у разі непогашення кредиту впродовж 30 днів з дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи, з 31-го дня після дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнуленню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов`язання клієнта з погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань клієнт сплачує банку відсотки за користуванням кредитом у розмірі 56% річних від суми залишку непогашеної заборгованості для договорів, забезпечених порукою, 68% річних - для договорів, не забезпечених порукою. У разі порушення клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань і при реалізації права банку на встановлення іншого терміну повернення кредиту, передбаченого Умовами та правилами надання банківських послуг. Клієнт сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми залишку непогашеної заборгованості за. кожен день прострочення, виходячи з 360 днів у році. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою порушення зобов`язань

Банк залишає за собою право продовжити період, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, і не вважати такий кредит простроченим, а грошові зобов`язання клієнта з погашення заборгованості - порушеними. Таке право реалізується шляхом повідомлення клієнта за допомогою повідомлення в Системі Internet Banking Приват-24 або рекомендованим листом на юридичну адресу клієнта. При цьому, додаткових погоджень з клієнтом не потрібно (абз. 9 пункту 3.2.1.4.1.3. Умов та Правил).

Під «непогашенням кредиту» мається на увазі невиникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня (пункт 3.2.1.4.1.4. Умов та Правил).

Згідно з пунктами 3.2.1.4.4., 3.2.1.4.5. Умов та Правил Клієнт сплачує Банку винагороду за користування кредитом у гривні 1-го числа кожного місяця у розмірі 0,5 % від суми максимального сальдо кредиту, що існував на кінець банківського дня за попередній місяць в порядку, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг.

При несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими.

Відповідно до пункту 3.2.1.4.9. Умов та Правил розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється в дату сплати.

Відповідно до пункту 3.2.1.2.3.4. Умов та Правил банк має право при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого Умовами, змінити умови кредитування - вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі.

За змістом пункту 3.2.1.5.1. Умов та Правил при порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, винагороди Клієнт виплачує Банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» встановив Товариству з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

02.05.2018 між ОСОБА_1 як поручителем та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» як кредитором був укладений договір поруки № P572358587 (далі по тексту - договір поруки), відповідно до пункту 1.1. якого Поручитель поручився перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» зобов`язань за заявою на відкриття рахунку та анкетою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг б/н від 25.04.2018.

Згідно з пунктом 1.2. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» та ОСОБА_1 , в якому посилаючись на порушення відповідачем-1 умов кредитування щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків та винагороди за користування кредитом, визначених Умовами та Правилами, просив стягнути солідарно з відповідачів 82 577,16 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 25.04.2018, з яких: 63 747,67 грн - борг за кредитом, 7 467,32 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10 762,17 грн - пеня, 600,00 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом.

У свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» та ОСОБА_1 також звернулися до Господарського суду Київської області із зустрічними позовними заявами до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору б/н від 25.04.2018 та договору поруки № P572358587 від 02.05.2018.

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Господарський суд Київської області рішенням від 06.02.2020 у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про солідарне стягнення 82 577,16 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 25.04.2018 відмовив повністю.

Зустрічні позови Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» та ОСОБА_1 задовольнив повністю: визнав недійсними кредитний договір б/н від 25.04.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» та Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», а також договір поруки № Р572358587 від 02.05.2018, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк». Стягнув з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» та ОСОБА_1 по 1 921,00 грн судового збору на кожного.

Господарський суд Київської області додатковим рішенням від 05.03.2020 відмовив повністю у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» про покладення на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» витрат на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність доказів здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» оплати у розмірі 13 200,00 грн за надану йому адвокатом правничу допомогу у цій справі.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром», місцевий господарський суд виходив з того, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» та Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» кредитний договір б/н від 25.04.2018 був вчинений з порушенням статей 92, 98 Цивільного кодексу України, статей 29, 30, 39, 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та положень пункту 9.35. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром». За висновком суду спірний кредитний договір був укладений від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» директором з перевищенням наданих йому повноважень, за відсутності передбаченої статутом згоди загальних зборів учасників на отримання Товариством кредитних коштів; відповідач за зустрічним позовом, укладаючи спірний кредитний договір був обізнаний про встановлені статутом Товариства обмеження повноважень його директора на укладення цього правочину, про що свідчить зміст заяви на відкриття рахунку та анкети відповідача-1, а належні та допустимі докази схвалення позивачем за зустрічним позовом спірного кредитного договору, зокрема вчинення дій іншими, ніж директор Товариством особами, направленими на схвалення договору, в матеріалах справи відсутні.

Визнавши недійсним кредитний договір, місцевий господарський суд, керуючись частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України, як наслідок визнав недійсним і договір поруки, що був укладений в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором.

Визнавши недійсними кредитний договір та договір поруки, місцевий господарський суд відмовив у задоволення первісного позову про стягнення заборгованості за цими договорами, що були визнані недійсними.

Північний апеляційний господарський суду постановою від 07.09.2020 рішення Господарського суду Київської області від 06.02.2020 залишив без змін, судові витрати за перегляд рішення Господарського суду Київської області від 06.02.2020 у суді апеляційної інстанції поклав на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»; скасував додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2020 та прийняв нове додаткове рішення, яким заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» про покладення на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» витрат на професійну правничу допомогу адвоката задовольнив, стягнув з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» 13 200,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду по суті спору щодо наявності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та відмови у задоволенні первісного позову.

Скасовуючи додаткове рішення Господарського суду міста Києва, апеляційний господарський суд, врахувавши висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу, викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, виходив з того, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. При цьому суд визнав достатніми надані Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» докази на підтвердження факту надання йому адвокатських послуг у цій справі на суму 13 200,00 грн.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивач за первісним позовом - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.02.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020, ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічних позовів відмовити у повному обсязі.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підстави касаційного оскарження судових рішень позивач за первісним позовом послався на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування статей 92, 237 - 239, 241 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах про визнання правочинів недійсними з підстав їх укладення особою з перевищенням повноважень, викладених у постановах:

- Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 924/678/18;

- Великої Плати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, з огляду нащо суди дійшли помилкового висновку про те, що спірний кредитний договір був укладений від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» особою, що діяла з перевищенням повноважень, та не був у подальшому схвалений Товариством;

- Верховного Суду України від 19.08.2014 у справах № 5013/492/12 (провадження № 3-59гс14), № 5011-31/17917-2012 (провадження № 3-38гс14), та № 924/905/13 (провадження № 3-68гс14).

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Касаційний господарськи суд у складі Верховного Суду ухвалою від 04.11.2020 надав учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 18.11.2020.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» подав відзив на касаційну скаргу 26.11.2020, про що свідчить відбиток календарного штемпеля на конверті, в якому відзив надіслано Товариством до Верховного Суду, тобто після спливу встановленого Верховним Судом учасникам справи строку на подання відзиву на касаційну скаргу. Разом з цим позивач просить поновити строк для подання відзиву на касаційну скаргу, посилаючись як на поважні причини пропуску цього строку на отримання ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.11.2020 лише 19.11.2020, тобто після спливу встановленого Верховним Судом цією ухвалою строку на надання відзиву на касаційну скаргу.

Розглянувши наведені Товариством у відзиві на касаційну скаргу причини пропуску строку для подання відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає їх поважними, які підтверджуються відповідними доказами: відомостями з офіційного сайту Укрпошти про отримання Товариством листа з ухвалою Верховного Суду від 04.11.2020 лише 19.11.2020, та зазначає про наявність підстав для продовження Товариству з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» строку на подання відзиву на касаційну скаргу до 03.12.2020.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 06.02.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 - без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій у повному обсязі встановили обставини справи, перевірили усі доводи та заперечення сторін, надали їм належну оцінку, ухвалили рішення з правильним застосуванням та дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки Верховного Суду, на які послався скаржник, зроблені у справах за інших фактичних обставин, ніж у цій справі, що не свідчить про подібність правовідносин таких справ правовідносинам у цій справі.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій.

Верховний Суд, розглянувши матеріалами справи, доводи та аргументи позивача, наведені у касаційній скарзі, доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування і дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є:

- за первісним позовом - стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.04.2018, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром», солідарно з позичальника та поручителя;

- за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» - визнання недійсним кредитного договору від 25.04.2018, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром»;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 - визнання недійсним договору поруки № Р572358587 від 02.05.2018, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором.

Отже вирішення спору за первісними позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.04.2018 та договором поруки № Р572358587 від 02.05.2018 залежить від вирішення спору за зустрічними позовами про визнання недійсними цих кредитного договору та договору поруки. Тобто для правильного вирішення спору у цій справі необхідно у першу чергу вирішити питання дійсності/недійсності цих договорів.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої - третьої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно з частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже положення абзацу 1 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно, знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

За змістом наведеної норми наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

Отже, враховуючи правила доказування у судовому процесі, позов про визнання недійсним правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою, що уклала спірний правочин, (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин, а також у разі доведеності іншою стороною спірного правочину, контрагентом (відповідачем) обставин наступного схвалення юридичною особою спірного правочину, вчиненого від її імені представником.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування статей 92, 241 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах про визнання правочинів недійсними з підстав їх укладення особою з перевищенням повноважень, викладені у численних постановах Верховного Суду, у тому числі постановах Верховного Суду, на які позивач послався у касаційній скарзі, та підтверджуються сталою судовою практикою.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з оскаржуваних позивачем судових рішень у цій справі суди попередніх інстанцій при вирішенні спору врахували зазначені вище висновки Верховного Суду щодо застосування статей 92, 241 Цивільного кодексу України, та послалися на ці висновки в оскаржуваних судових рішеннях, чим спростовуються твердження позивача в касаційній скарзі про зворотне.

Разом з цим Верховний Суд зазначає про те, що саме лише застосування судом цих висновків не має своїм наслідком якийсь певний однозначний результат вирішення спору. Результат розгляду судом спорів у справах про визнання правочинів недійсними з підстав їх укладення особою з перевищенням повноважень при застосуванні судом зазначених висновків обумовлюється фактичними обставинами, встановленими судом у кожній конкретній справі, тобто залежить від встановлених судом фактичних обставин, які у кожній справі можуть бути різними.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Критеріями визначення подібності правовідносин в іншій аналогічній справі є: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет) (ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Як вбачається предмет та підстави позовів у справах № 668/13907/13-ц та № 924/678/18, на як послався позивач у касаційній скарзі, та у цій справі № 911/2038/19 (за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром») є подібними: визнання правочину недійсним з підстав його укладення від імені позивача (позивача за зустрічним позовом) особою з перевищенням повноважень. Сторонами цих справ є сторони спірних правочинів, що також свідчить про подібність правовідносин цих справ за суб`єктним складом.

З огляду на викладене, враховуючи те, що зазначені вище висновки Верховного Суду щодо застосування статей 92, 241 Цивільного кодексу України є загальними для правовідносин про визнання правочинів недійсними з підстав їх укладення особою з перевищенням повноважень, результат застосування яких залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у визначенні подібності правовідносин цієї справи та справ, на які послався позивач у касаційній скарзі, виходить саме з подібності встановлених судами фактичних обставин, зокрема щодо обізнаності відповідача (у цій справі - відповідача за першим зустрічним позовом) про обмеження повноважень представника позивача (у цій справі - позивача за першим зустрічним позовом) при укладенні спірного договору та наступного схвалення позивачем (у цій справі - позивача за першим зустрічним позовом) спірного правочину, встановлених судами у цій справі, та у справах, на які послався скаржник.

Так зокрема у справі № 668/13907/13-ц, на яку послався скаржник, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним спірного правочину, оскільки позивач не довів обставин обізнаності відповідача про наявність обмежень повноважень особи, яка від імені позивача підписала спірний договір, на укладення такого договору, а встановлені місцевим господарським судом обставини свідчать про те, що спірний договір був схвалений позивачем шляхом вчинення дій з його виконання (прийняття оплати, подальше спільне з відповідачем утримання майна). Обставини вчинення таких дій позивачем, а не лише посадовою особою, яка його підписала від імені позивача, у справі були підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема фінансовими документами позивача, показами свідка, який станом на час укладення договору був акціонером позивача та головою спостережної ради.

Натомість у цій справі № 911/2038/19 суди попередніх інстанцій встановили інші, ніж у справі № 668/13907/13-ц обставини, зокрема встановили, що відповідач за зустрічним позовом, укладаючи з позивачем за зустрічним позовом спірний кредитний договір був обізнаний про встановлені статутом відповідача-1 обмеження його повноважень як директора Товариства на укладення цього правочину, про що свідчить зміст заяви позивача за зустрічним позовом на відкриття рахунку та його анкети, в яких міститься посилання на те, що при вчинення спірного кредитного договору директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» діяв на підставі статуту.

При цьому суди правильно врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 908/2604/18, від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17 та від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16, відповідно до яких якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Касаційний господарський суд враховує, що постанова Верховного Суду про відступлення від зазначеного висновку відсутня, необхідність відступлення від зазначеного висновку Верховного Суду не визначена позивачем підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 2 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Позивач у касаційній скарзі не наводить обґрунтувань необхідності відступлення від зазначеного висновку Верховного Суду.

Крім того суди попередніх інстанцій у цій справі, на відміну від обставин у справі № 668/13907/13-ц, встановили відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів схвалення позивачем за першим зустрічним позовом спірного кредитного договору, зокрема вчинення дій іншими, ніж директор позивача (за першим зустрічним позовом) особами Товариства.

При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили про те, що схвалення правочину посадовою особою, якою і було вчинено відповідний правочин з перевищенням своїх повноважень, не відповідає принципу справедливості та добросовісності, а подібне трактування положень статті 241 Цивільного кодексу України нівелює будь-яку можливість у подальшому на належний правовий захист згідно з частинами 1, 2 статей 203 та 215 цього Кодексу, оскільки недобросовісному суб`єкту буде достатньо після укладення правочину вчинити будь-які дії на його схвалення для унеможливлення юридичною особою домогтися відновлення свого порушеного права шляхом визнання недійсним такого правочину.

У зв`язку з цим Верховний Суд зазначає про те, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Дії представника в інтересах особи, яку він представляє з перевищенням повноважень не ґрунтуються на волі особи, в інтересах якої він діяв.

Загальне правило, що випливає зі змісту норм статті 241 Цивільного кодексу України, таке: представництво з перевищенням повноважень не породжує властиві представництву наслідки, тобто не створює діями представника права й обов`язки в іншої особи, від імені якої вчинено правочин. У наведеній статті зазначається лише про один варіант поведінки особи, представник якої вийшов за межі наданих йому повноважень, а саме - схвалення нею цих його дій.

При оцінці судами обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 241 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/15151/17, від 31.07.2019 у справі № 910/2030/18.

Як встановили суди попередніх інстанцій у цій справі № 911/2038/19, дії, що свідчать про прийняття до виконання спірного правочину, були вчинені особою, яка і підписала спірний правочин за відсутності належних повноважень, з огляду на що суди дійшли висновку про те, що не відбулося визнання спірного правочину шляхом прийняття його до виконання. Тобто суди у цій справі встановили таку кваліфікуючу обставину, що надала можливість судам зробити висновок про недійсність спірного правочину.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 241 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/15151/17, від 31.07.2019 у справі № 910/2030/18.

Отже висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору були зроблені за інших фактичних обставин, встановлених судами, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними,

Крім того у справі № 924/678/18, на яку також послався скаржник, обставини схвалення спірного правочину позивачем, від імені якого правочин був підписаний неуповноваженою особою, були встановлені судом в іншій справі, зокрема було встановлено, що виконання зобов`язань за спірним правочином було підтверджено обома сторонами спірного договору, що свідчить про конклюдентні дії щодо схвалення спірного договору. Ці встановлені судом в іншій справі обставини були визнані судами у справі № 924/678/18 преюдиційними.

Однак у цій справі № 911/2038/19 преюдиційні обставини, встановлені судами і іншій справі, які б підтверджували схвалення позивачем спірного кредитного договору, відсутні.

Отже висновки Верховного Суду про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 924/678/18, були зроблені за інших фактичних обставин, встановлених судами, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Верховний Суд не бере до уваги і посилання скаржника на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 19.08.2014 у справах № 5013/492/12 (провадження № 3-59гс14), № 5011-31/17917-2012 (провадження № 3-38гс14), та № 924/905/13 (провадження № 3-68гс14), оскільки у цих справах Верховний Суд України на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин дійшов висновку про те, що спірні у цих справах правочини були схвалені позивачами. Натомість у цій справі № 911/2038/19 встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини не свідчать про те, що спірний кредитний договір, укладений від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» представником з перевищенням повноважень, був у подальшому схвалений Товариством, зокрема органом або особою Товариства, уповноваженою відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

З огляду на викладене висновки Верховного Суду України про схвалення спірних правочинів позивачем як особою яка їх уклала, викладені у постановах від 19.08.2014 у справах № 5013/492/12 (провадження № 3-59гс14), № 5011-31/17917-2012 (провадження № 3-38гс14), та № 924/905/13 (провадження № 3-68гс14), на які послався позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) у касаційній скарзі, зроблені за інших фактичних обставин, встановлених судами у зазначених справах, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними правовідносинам у цій справі № 911/2038/19.

Крім того Верховний Суд зазначає про те, що посилання скаржника на обставини його необізнаності про обмеження повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром» при укладенні спірного кредитного договору з огляду на ненадання йому статуту Товариства та відсутність таких відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, а також на обставини вчинення Товариством дій, направлених на схвалення спірного кредитного договору, а також посилання докази, які ці обставини підтверджують, зводяться до встановлення обставин справи, оцінки (переоцінки) доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

При цьому з оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій надали оцінку зазначеним обставинами та відповідним доказам та встановили, що представник Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (відповідача за зустрічним позовом) надав до матеріалів справи копію статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Енергопром», що, як правильно зазначили суди, спростовує твердження банку про відсутність у нього статуту Товариства.

Отже висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі 668/13909/13-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 924/678/18, у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справах № 5013/492/12 (провадження № 3-59гс14), № 5011-31/17917-2012 (провадження № 3-38гс14), та № 924/905/13 (провадження № 3-68гс14), на які послався позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) у касаційній скарзі, були зроблені в інших, ніж у цій справі правовідносинах, за інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Господарського суду Київської області від 06.02.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 у справі № 911/2038/19 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею-доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Господарського суду Київської області від 06.02.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 у справі № 911/2038/19 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Мамалуй

В. Студенець