ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2020 р. Справа№ 910/4618/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 01.12.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КІОД - 1"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 05.08.2020 (повний текст судового рішення складено 12.08.2020)

у справі №910/4618/20 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі

1. Київської міської державної адміністрації

2. Київського національного університету технологій та дизайну

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "КІОД - 1"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Блек Сі Хотел Груп"

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно збудованих об`єктів, приведення земельної ділянки у попередній до будівництва стан,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету технологій та дизайну звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "КІОД - 1" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Блек Сі Хотел Груп" про:

- усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно збудованих об`єктів , приведення земельної ділянки у попередній до будівництва стан задовольнити повністю;

- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіод-1" усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0080 га (що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :82:186:0008) по вул. Лейпцизькій, 16 в м. Києві, привівши земельну ділянку у попередній до будівництва стан шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів - будинку охорони та переходу між цокольним поверхом гуртожитку № 7 Київського національного університету технологій та дизайну та нежитловим приміщенням ТОВ "КІОД-1", на користь Київської міської державної адміністрації.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що внаслідок укладеного інвестиційного договору між позивачем 2 та відповідачем 1, останній здійснив будівництво прибудови до гуртожитку № 7 по вул. Лейпцизькій, 16, літА1 та вул. Лейпцизькій, 16, літ А, які у 2012 році оформлені у власність відповідача 1, а у 2015 році здійснено прибудову будинку охорони 5 кв.м. та переходу 80 кв.м між цокольним поверхом та прибудовою без дозвільних документів. Вказані відомості стали відомі позивачу 2 в рамках кримінального провадження № 0000393 від 04.08.2017. Вищевказані будівлі експлуатуються відповідачем 1 як будинок охорони та хол готелю "Чорне море" без прийняття в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства, чим порушено вимоги ч. 8 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував, посилаючись на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів позивачів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/4618/20 позов задоволено повністю. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Кіод-1" усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0080 га (що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :82:186:0008) по вул. Лейпцизькій, 16 в м. Києві, привівши земельну ділянку у попередній до будівництва стан шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів - будинку охорони та переходу між цокольним поверхом гуртожитку № 7 Київського національного університету технологій та дизайну та нежитловим приміщенням ТОВ "КІОД-1", на користь Київської міської державної адміністрації та Університету.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що ТОВ "КІОД-1" самовільно, незаконно, без оформлення жодних дозвільних документів на будівництво та прийняття в експлуатацію, виконав будівельні роботи з будівництва переходу площею 80 м2 між цокольним поверхом гуртожитку та прибудовою, що є самочинним будівництвом, а земельна ділянка по вул. Лейпцизькій, 16 в м. Києві загальною площею 80 м2 є самовільно зайнятою.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "КІОД - 1" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та залишити позовну заяву заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 без розгляду.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому скаржник стверджує про відсутність правових підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, оскільки прокурор не довів того, що цей випадок є виключним для представництва прокуратурою інтересів держави.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КІОД - 1" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/4618/20; апеляційну скаргу призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач 1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства.

23.11.2020 через канцелярію суду від позивача 1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії листів Київської міської прокуратури №6 від 19.06.2019 №4526вих-19 та від 15.05.2019 №3521вих-19 на підтвердження дотримання прокурором порядку звернення до суду з позовом у даній справі. В обґрунтування неможливості надання даних доказів суду першої інстанції, заявник посилався на те, що станом на час прийняття рішення місцевим господарським судом Київському національному університету технологій та дизайну не було відомо про існування відповідних доказів в матеріалах справи.

Колегією суддів задоволено клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

В судове засідання апеляційної інстанції 01.12.2020 представник відповідача 2 не з`явився.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони, прокурор належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення сторонам, прокуратурі.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника відповідача 2.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача 1 підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та залишити позовну заяву заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 без розгляду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники позивачів, прокуратури заперечували проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

У 1984 році гуртожиток № 7 та прибудова до нього, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Лейпцігська, 16 літера А1 та Лейпцігська, 16 літера А, введені в експлуатацію і поставлені на облік Київського національного університету технологій і дизайну (рішенням Київської міської ради від 29 листопада 2012 року за №480/8764 "Про уточнення назв вулиць та площ у місті Києві" назва вул. Лейпцігська уточнена та іменується - вул. Лейпцизька).

Це підтверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ №9389657 від 25.08.2004, вищевказаним рішенням Київської міської ради.

У серпні 2007 року між позивачем 2 та відповідачем 1 укладено інвестиційний договір, у відповідності до якого відповідач 1 здійснив будівництво нежилої будівлі площею 1814,8 кв.м., в якості прибудови до гуртожитку № 7 Університету та реконструкцію нежилих приміщень цокольного поверху цього гуртожитку. На вказані приміщення відповідачем 1 в 2012 році було оформлено право власності; таким чином, умови інвестиційного договору були виконанні в повному обсязі.

У 2015 році Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві (далі - Департамент ДАБІ) було проведено перевірку, якою встановлено, що за вищевказаною адресою відповідачем 1 також здійснено будівництво будинку охорони площею 5 кв.м. та переходу площею 80 кв.м між цокольним поверхом гуртожитку та прибудовою до гуртожитку. Вищевказані будівлі експлуатуються відповідачем 1 як будинок охорони та холу готелю "Чорне море".

Вищевикладені обставини також підтверджується наявними у матеріалах справи постановою Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва про об`єднання кримінальних проваджень від 17.08.2017 у межах кримінального провадження № 0000393, протоколом огляду місця події від 11.11.2016, актом обстеження земельної ділянки №173/06 від 09.07.2015.

У відповідності до частини першої статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник має право виконувати будівельні роботи після:

- подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;

- видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".

Згідно із частиною восьмою ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

За результатами перевірки, проведеної Державної архітектурно-будівельної інспекції України, відповідачу 1 видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 07.05.2015; відповідача 1 та його посадову особу притягнуто до встановленої законодавством відповідальності.

Аналогічне порушення зафіксовано і в 2017 році та видано відповідачу 1 припис про усунення порушення вимог законодавству сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, якими з 06.02.2017 заборонено експлуатацію будинку охорони та переходу між цокольним поверхом гуртожитку та нежитлової будівлі на вул. Лейпцизькій, 16 у Печерському районі м. Києва; у термін до 06.03.2017 усунути виявлені порушення шляхом знесення будинку охорони та переходу між цокольним поверхом гуртожитку та нежитловою будівлею на вул. Лейпцизькій, 16 у Печерському районі м. Києва. Крім того, складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 06.02.2017.

Всупереч ст. 74 ГПК України відповідачем 1 не надано суду доказів отримання ним дозвільних документів на спірну земельну ділянку. Також вимоги наведених вище приписів відповідачем 1 також не виконано, на даний час порушення не усунуті.

Колегією суддів встановлено, що протоколом огляду місця події від 11.11.2016 та протоколом обшуку від 11.04.2017, проведеного в рамках розслідування кримінального провадження № 0000393, зафіксовано, що за вказаною адресою знаходиться одноповерховий перехід, що з`єднує між собою цокольний поверх гуртожитку № 7 та прибудову до гуртожитку і має напис "Готель-ресторан "Чорне море", а також одноповерхова будівля будинку охорони. У переході розташований вестибюль готелю "Чорне море". Експлуатацію та обслуговування будівель та споруд здійснює відповідач 2; дозвільних документів під час обшуку його представниками надано не було.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна за №162275749 від 04.04.2019 право власності на приміщення - будинок охорони, перехід між цокольним поверхом гуртожитку та прибудовою до гуртожитку - відповідачем 2 не оформлено.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, ТОВ "КІОД-1" самовільно, незаконно, без оформлення жодних дозвільних документів на будівництво та прийняття в експлуатацію, виконав будівельні роботи з будівництва переходу площею 80 м2 між цокольним поверхом гуртожитку та прибудовою, і на даний час експлуатує зазначені будівлі шляхом передачі в користування ТОВ "БЛЕК СІ ХОТЕЛ ГРУП".

Крім того, колегією суддів встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 у справі №826/8693/17, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020, задоволено позов Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Товариства з обмеженою відповідальністю "КІОД-1" про зобов`язання вчинити дії; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "КІОД-1" знести будинок охорони та перехід між цокольним поверхом гуртожитку та нежитловою будівлею на вул. Лейпцизькій, 16 у Печерському районі м. Києва.

Відповідно до ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовим актами.

За змістом ст.ст. 92, 95 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру в Київській області 06.08.2019 проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована по вул. Лейпцизькій, 16 у Печерському районі м. Києва (з кадастровим номером :82:186:0008).

Згідно акту перевірки № 404-ДК/380/АП/09/01/19 від 06.08.2019, відповідач 1 самовільно займає земельну ділянку площею 0,0080 га.

Аналогічне порушення зафіксовано в акті перевірки за № 243-ДК/232/АП/09/01/-17 від 19.10.2017.

Таким чином, всупереч вимогам статей 125, 126 Земельного кодексу України відповідач 1 незаконно, самовільно займає земельну ділянку площею 80 м2, на якій збудовано перехід, що з`єднує цокольний поверх гуртожитку № 7 Університету та нежитлову будівлю.

Враховуючи викладене, як вірно зазначив суд першої інстанції, перехід між цокольним поверхом гуртожитку та прибудовою до гуртожитку, що розміщені на земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, 16 є самочинним будівництвом, а земельна ділянка площею 80 кв.м. є самовільно зайнятою.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності.

Відповідно до ст. 80 Закону України "Про освіту" до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать земельні ділянки.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №205868156 від 01.04.2020, спірна земельна ділянка закріплена на праві постійного користування за позивачем 2 на підставі рішення Київської міської ради від 30.01.2003 №247/407 та Державного акту (серія ЯЯ № 389657 від 25.08.2004), а власником земельної ділянки є Держава в особі Київської міської державної адміністрації.

Таким чином, на даний час законним розпорядником земельної ділянки з кадастровим номером :82:186:0008, що знаходиться по вул. Лейпцизькій, 16 у Печерському районі м. Києва та перебуває у користуванні Університету, є держава в особі Київської міської державної адміністрації.

Обґрунтовуючи підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах прокурор посилається на те, що Київською міською державною адміністрацією як власником земельної ділянки та користувачем земельної ділянки - Київським національним університетом технологій та дизайну дієвих заходів на реальне поновлення інтересів держави щодо усунення порушення у сфері земельного законодавства щодо самовільного зайняття частини спірної земельної ділянки вжито не було.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 1311 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №910/6144/18, від 06.08.2019 у справі №912/2529/18).

Колегія суддів звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, у якій наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

В матеріалах справи міститься лист Київської місцевої прокуратури №6 від 15.05.2019 №3521вих-19, адресований Київському національному університету технологій та дизайну, з проханням надати інформацію про те, які заходи з 2015 р., в тому числі представницького характеру, вжито Університетом щодо усунення порушень стосовно безпідставного використання частини зазначеної земельної ділянки, якщо такі заходи не вживались - зазначити причини.

Крім того, 19.06.2019 Київська місцева прокуратура №6 звернулась до Київського національного університету технологій та дизайну з листом №4526вих-19, в якому повідомила про підготовку позову з вимогами до ТОВ "КІОД - 1" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; в якому також викладено прохання отримати Університету план-схему земельної ділянки по вул. Лейпцизькій, 16 в м. Києві із визначенням точної площі самовільно зайнятої земельної ділянки.

Також в матеріалах справи міститься лист Київської місцевої прокуратури №6 від 02.04.2020№56-2643вих-20, адресований Київській міській державній адміністрації та Київському національному університету технологій та дизайну, в якому повідомлено про намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету технологій та дизайну.

Враховуючи наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, судом апеляційної інстанції встановлено, що зверненню прокурора з даним позовом передувало відповідне листування з Київським національним університетом технологій та дизайну, з якого вбачається, що компетентний орган був достеменно обізнаний з фактом безпідставного використання відповідачем частини зазначеної земельної ділянки, проте самостійно не захистив інтереси держави в суді.

З наведених мотивів суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи прокурора щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у суді та констатує, що звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор дотримався вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України щодо умов такого звернення, а саме: обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на скаржників у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КІОД - 1" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/4618/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4618/20 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.12.2020.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова