ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2020 справа № 914/1027/20

За позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів,

про: стягнення заборгованості в сумі 1 916 006,73 грн.

Суддя Синчук М.М.

За участю секретаря судового засідання

Кияк І.В.

Представники учасників справи:

позивача: Орел С.С.- приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції;

відповідача: Коцелко Ю.В.-представник.

В провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення заборгованості в сумі 1 916 006,73 грн.

Ухвалою суду від 04.05.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі №914/1027/20 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.05.2020р.

Через канцелярію Господарського суду Львівської області представником відповідача 19.05.2020р. подано клопотання про продовження строку на надання відзиву, продовження строку підготовчого засідання, відкладення розгляду справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, установлено на усій території України карантин з 12 березня до 3 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників).

Надалі Кабінет Міністрів прийняв рішення продовжити карантинні заходи в Україні до 22 травня 2020 року.

Рішенням обласної комісії техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Львівської обласної державної адміністрації від 16.03.2020 рекомендовано, зокрема, обмежити дозволені збори людей у групах до 10 осіб, обмежити пересування населення на адміністративних територіях, запровадити дистанційний режим роботи працівників тощо.

Рада суддів України листом від 16.03.2020 № 9рс-186/20 рекомендувала на період з 16 березня до 03 квітня 2020 року встановити особливий режим роботи судів України, зокрема: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справи у зв`язку із карантинними заходами; учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; утриматися від відвідування приміщення суду, а всі необхідні документи надавати суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі Електронний суд, факсом або дистанційними засобами зв`язку.

02 квітня 2020 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, яким внесено зміни зокрема і до Господарського процесуального кодексу України. Так, розділ X «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 4 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

З огляду на наведене, враховуючи клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та вищенаведені рекомендації, у зв`язку з продовженням карантинних заходів для запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, суд дійшов висновку про необхідність відкласти підготовче засідання.

Ухвалою суду від 20.05.2020р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №914/1027/20 на 30 днів з 04.07.2020р., розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 15.06.2020 р.

Через канцелярію Господарського суду Львівської області 12.06.2020р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

Відзив на позовну заяву долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.06.2020р. оголошено перерву до 20.07.2020р.

Канцелярією Господарського суду Львівської області 09.07.2020р. зареєстровано клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

У судовому засідання 20.07.2020 р. судом розглянуто клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

За результатами розгляду заявленого клопотання, судом постановлено відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі від 09.07.2020р. з підстав, викладених в ухвалі суду у справі №914/1027/20 від 20.07.2020 р.

Представник позивача у судовому засіданні 20.07.2020р. заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням судом та відповідачем відповіді на відзив на позовну заяву.

17.07.2020 набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-IX від 18.06.2020, яким окрім іншого внесено зміни до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України виклавши цей пункт в такій редакції: « 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», з 22 червня 2020 р. до 31 липня 2020 р. продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 р. № 500 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України».

Враховуючи наведене, для надання сторонам можливості реалізувати свої права та обов`язки, суд відклав розгляд справи на 10.08.2020 р.

Канцелярією Господарського суду Львівської області 22.07.2020р. зареєстровано відповідь на відзив на позовну заяву, поданий представником позивача.

Судом долучено відповідь на відзив на позовну заяву до матеріалів справи.

Через канцелярію Господарського суду Львівської області представником відповідача 06.08.2020р. подано заперечення по справі. Згідно вказаних заперечень відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, зменшити розмір пені на 90%, розстрочити та відстрочити виконання рішення по справі №914/1027/20.

Ухвалою суду від 10.08.2020р. закрито підготовче провадження у справі №914/1027/20, розгляд справи №914/1027/20 по суті призначено на 16.09.2020 р.

Канцелярією Господарського суду Львівської області 16.09.2020р. зареєстровано клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представників ЛМКП «Львівтеплоенерго», які мають повноваження представляти інтереси підприємства по даній справі на лікарняному.

У зв`язку з першою неявкою представників учасників справи у судове засідання з розгляду справи по суті та повідомлення відповідачем про причини неявки у судове засідання 16.09.2020р., судом відкладено розгляд справи по суті на 05.10.2020р.

У судовому засіданні 05.10.2020 р. оголошено перерву до 12.10.2020

У зв`язку з необхідністю перебування судді на самоізоляції, судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 12.10.2020 р., не відбулось через об`єктивну неможливістю його проведення.

За таких обставин, судом призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 26.10.2020 р.

У судовому засіданні 26.10.2020 р. судом розглянуто клопотання представника відповідача (вх.№2544/20 від 05.10.2020р.) про зупинення провадження у справі №914/1027/20 до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №903/918/19.

За наслідками розгляду зазначеного клопотання, суд дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі №914/1027/20 до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах по справі №903/918/19 в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою суду 26.10.2020р. провадження у справі №914/1027/20 зупинено до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду справи №903/918/19, зобов`язано учасників справи повідомити Господарський суд Львівської області про результати розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 903/918/19.

Канцелярією Господарського суду 03.11.2020р. зареєстровано клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.11.2020р. провадження у справі № 914/1027/20 поновлено, призначено розгляд справи по суті на 23.11.2020 року.

В судове засідання 23.11.2020р. представники учасників справи явку не забезпечили.

Ухвалою суду від 23.11.2020р. розгляд справи по суті відкладено на 07.12.2020р.

В судовому засіданні 07.12.2020р. представник позивача взяв участь в режимі відеоконференції. Позовні вимоги підтримав.

В судове засідання 07.12.2020р. представник відповідача з`явився. Просить суд в задоволенні позову відмовити; зменшити розмір пені, що підлягає до стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 90%, пропорційно зменшити розмір судових витрат, відстрочити виконання рішення суду у справі на 3 роки, розстрочити виконання рішення суду на 5 років із сплатою заборгованості рівними частинами.

В судовому засіданні 07.12.2020р. судом, за наслідками розгляду справи по суті, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Аргументи позивача.

Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» 13.12.2017 укладено договір № 6325/1718-КП-21 постачання природного газу.

Відповідач оплату за переданий газ Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору.

Зважаючи на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами Договору, позивачем заявлено вимоги про стягнення з Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго 139582,77 грн. пені, 45200,25 грн. 3% річних та 166843,04 грн. інфляційних втрат.

У поданій до суду відповіді на відзив на позовну заяву позивач заперечив проти клопотання відповідача про зменшення розміру пені, розстрочення та відстрочення виконання рішення у зв`язку з відсутністю виключних обставин у розумінні статті 331 ГПК України, що можуть слугувати підставою для зменшення розміру пені, відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Аргументи відповідача.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Зокрема, відповідач вказав, що Позивач проводив нарахування штрафних та фінансових санкцій і за період коли у нього ще не було права вимоги та у період коли вже не існувало боргу. Зокрема, 03.03.2018 року -субота, отже останній день оплати 05.03.2018 р., і вже наступний день може вважатися початком прострочення. Однак Позивач розпочав нарахування пені та 3% річних з 03.03.2018 року, така ж ситуація з 05.05.2018 року, 26.05.2018 року, 23.06.2018 року, що в свою чергу зумовило невірне нарахування штрафних та фінансових санкцій, і в цій частині просимо їм відмовити.

Враховуючи п.6 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», постанову Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 у ЛМКП Львівтеплоенерго» була відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за природній газ, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання.

Крім того, відповідач зазначив, що є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів, підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому будь-які прострочення споживачів в оплаті послуг теплової енергії тягнуть для відповідача додаткові витрати, що виходять за межі визначеної тарифами вартості послуг. Згідно балансу (звіт про фінансовий стан) від 31.03.2020 р. дебіторська заборгованість ЛМКП «Львівтеплоенерго» становить 268 872 000,00 грн., а згідно з фінансовими результатами за 1 квартал 2020 року збитки ЛМКП «Львівтеплоенерго» становлять 38 196 000,00 грн. Окрім цього, значна частина заборгованості утворилася через несплату за теплопостачання населенням та бюджетними установами. Особливо ситуація погіршилася через карантин.

Враховуючи наведені обставини та те, що станом на момент подання позову заборгованість по договору відсутня, відповідач просить суд зменшити розмір пені на 90 % відсотків, а також відстрочити виконання рішення суду по цій справі на 3 роки, розстрочити виконання рішення суду на 5 років із сплатою заборгованості рівними частинами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд встановив таке.

Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі Постачальник, Позивач) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (далі Споживач, Відповідач) 13.12.2017 укладено договір №6325/1718-КП-21 постачання природного газу (далі - Договір).

Між сторонами також було укладено додаткову угоду №1 від 15.03.2018р., додаткову угоду №2 від 03.04.2018р., додаткову угоду №3 від 07.06.2018р., додаткову угоду №4 від 06.08.2018р. та додаткову угоду №5 від 11.09.2018р., якими було внесено зміни та доповнення до договору №6325/1718-КП-21 постачання природного газу від 13.12.2017р.

Відповідно до умов Договору, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору п.1.1.Договору).

Згідно з пунктом 1.2. Договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями.

Обсяг природного газу, що передається споживачу передбачено пунктом 2.1. договору.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що постачальник передає Споживачу у загальному потоці імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") - у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та/або в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підсисання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до пункту 3.7. Договору, приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Згідно з пунктом 5.4. Договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором вартості місячних поставок природного газу.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами щляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 6.3. Договору, оплата за природний газ здійснюється таким чином: 1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року поширювалася дія статті 19' Закону України "Про теплопостачання"; 2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу; 3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року не поширювалась дія статті 19' Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання; 4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості за наявності заборгованості у споживача за цим договором.

Відповідно до підпункту 6 пункту 7.2. Договору, споживач зобов`язується своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору, він передав у власність відповідача природний на загальну суму 48 259 156, 63 грн. грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу, долученими до позовної заяви (від 31.12.2017р., 31.01.2018р., 28.02.2018р., 31.03.2018р, 30.04.2018р., 31.05.2018р., 30.06.2018р., 31.07.2018р., 31.08.2018р., 30.09.2018р.) .

На момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі, вартість поставленого природного газу відповідачем сплачена повністю, однак з порушення визначених Договором строків.

Згідно з пунктом 8.2. Договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи те, що відповідачем порушено умови Договору щодо строків здійснення оплати за поставлений йому природний газ, позивач нарахував йому пеню відповідно до пункту 8.2. договору в розмірі 1 608 062, 08 грн.

Крім того, керуючись частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 139 436, 07 грн. 3% річних та 168 508, 58 грн. інфляційних втрат.

Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 1 916 006, 73 грн., з яких 1 608 062, 08 грн. пеня, 139 436, 07 грн. 3% річних та 168 508, 58 грн. інфляційні втрати.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву (вх.№19591/20 від 12.06.2020р.) заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90% у зв`язку із складним фінансовим становищем Комунального підприємства Львівтеплоенерго, крім того, відповідач просить пропорційно зменшити розмір судових витрат, відстрочити виконання рішення суду по справі на 3 роки, розстрочити виконання рішення суду на 5 років зі сплатою заборгованості рівними частинами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з огляду на таке.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, 23.12.2017р. між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» укладено договір №6325/1718-КП-21 постачання природного газу.

Між сторонами також було укладено додаткову угоду №1 від 15.03.2018р., додаткову угоду №2 від 03.04.2018р., додаткову угоду №3 від 07.06.2018р., додаткову угоду №4 від 06.08.2018р. та додаткову угоду №5 від 11.09.2018р., якими було внесено зміни та доповнення до договору №6325/1718-КП-21, якими внесено зміни до п.2.1 розділу 2 «Кількість та фізико-хімічні показники природного газу» та розділу 2 «строк дії договору».

Предметом спору у справі є стягнення з відповідача 1 608 062, 08 грн. пеня, 139 436, 07 грн. 3% річних та 168 508, 58 грн. інфляційні втрати.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що вартість поставленого природного газу згідно актів приймання передачі природного газу, долучених до позовної заяви (від 31.12.2017р., 31.01.2018р., 28.02.2018р., 31.03.2018р, 30.04.2018р., 31.05.2018р., 30.06.2018р., 31.07.2018р., 31.08.2018р., 30.09.2018р.) на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі, сплачена повністю, однак з порушення визначених Договором строків.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що теплопостачальною організацією розрахунки з позивачем за поставлений природний газ здійснювались відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки".

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеній у Постанові від 16.10.2020 по справі № 903/918/19: «Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляються теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2 договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.».

Відтак, не заслуговують на уваги доводи відповідача про те, що враховуючи п.6 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу», постанову Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 у ЛМКП Львівтеплоенерго» була відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за природній газ, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності із статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Сторонами у п. 8.2. Договору погоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про недоліки нарахування позивачем штрафних і фінансових санкції. Зокрема, згідно доводів відповідача, позивач проводив нарахування штрафних та фінансових санкцій і за період коли у нього ще не було права вимоги та у період коли вже не існувало боргу. Зокрема, 03.03.2018 року -субота, отже останній день оплати 05.03.2018 р., і вже наступний день може вважатися початком прострочення. Однак Позивач розпочав нарахування пені та 3% річних з 03.03.2018 року, така ж ситуація з 05.05.2018 року, 26.05.2018 року, 23.06.2018 року, що в свою чергу зумовило невірне нарахування штрафних та фінансових санкцій.

Суд звертає увагу відповідача, що день фактичної часткової оплати відповідачем заборгованості у сумі 144 314, 76 грн. 03.03.2018 року, позивачем не включено в період існування заборгованості в розмірі 6 438 931,51 грн., 03.03.2018р. внаслідок розподілу коштів на виконання ПКУ від 18.06.2014р. №217 зараховано оплату по Договору №6325/1718-КП-21 у розмірі 144 314, 76 грн., відповідачем вартість імпортованого природного газу по акту приймання-передачі від 31 січня 2018 року повністю не сплачено, а включення такого дня (03.03.2018р.) в наступний період існування зменшеної заборгованості є правомірним, оскільки по вказаному акту прострочення оплати, згідно умов Договору, настало з 27.02.2018р., що вірно визначено позивачем у позовній заяві.

Аналогічно, по акту приймання-передачі природного газу від 31 березня 2018р. прострочення оплати почалось з 26.04.2020р., відтак 05.05.2018 року та 23.06.2018 року здійснено часткове погашення заборгованості відповідачем по вказаному акту внаслідок розподілу коштів на виконання ПКУ від 18.06.2014р. №217, що враховано позивачем при визначенні розміру неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

У матеріалах справи відсутні докази здійснення розрахунків по Договору 26.05.2018р., вказану дату включено в період існування заборгованості 25.05.2018-28.05.2018 у розмірі 7 366 891, 26 грн.

Отже, здійснивши перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про обгрунтованість нарахування 1 608 062, 08 грн. пені, 139 436, 07 грн. 3% річних та 168 508, 58 грн. інфляційних втрат.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90% суд зазначає таке.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У п. 34-35 постанови від 29.09.2020р. у справі №909/1240/19 (909/1076/19) Верховний Суд вказав, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд повинен об`єктивно та комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

У відзиві на позовну заяву, заявляючи про зменшення розміру пені, відповідач посилається на те, що Комунальне підприємство Львівтеплоенерго в даний час перебуває у важкому фінансовому становищі, що зумовлене невідповідністю затверджених тарифів на виробництво теплоенергії фактичним затратам та невчасними розрахунками за вироблену теплову енергію енергію зі сторони споживачів.

На підтвердження фінансового становища відповідачем долучено до матеріалів звіт про фінансовий стан на 31.03.2020р. та звіт про фінансовий стан за 1 квартал 2020р. з відображенням відповідних даних балансу підприємства на початок та на кінець звітного періоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, ч. 1 ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наданий відповідачем доказ на підтвердження тяжкого фінансового становища підприємства, яке позбавляє відповідача можливості сплатити належні до стягнення штрафні санкції, суд зазначає, що представлений відповідачем доказ тяжкого фінансового становища не є належним доказом у розумінні ст. 76 ГПК України, оскільки фінансовий звіт підприємства, може лише підтверджувати скрутне фінансове становище підприємства станом на день його складення, а саме 31.03.2020р.

Докази, які б підтверджували скрутне фінансове становище відповідача, яке позбавило останнього можливості оплатити поставлений газ за Договором, станом на момент виникнення зобов`язання, відповідачем подані не були.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені відповідач зазначив, що у підприємства є значна дебіторська заборгованість споживачів. Наведена обставина свідчить про наявність у відповідача фінансового ресурсу, який, однак, не залучений у його господарську діяльність. Водночас, відповідачем не подано доказів на підтвердження того, що ним вживаються відповідні заходи щодо стягнення вказаних сум дебіторської заборгованості, а також не наведено обставин, які б свідчили про неможливість її стягнення.

Разом з тим, позивач, заперечуючи проти зменшення пені вказав, що відповідно до скороченої консолідованої проміжної фінансової звітності станом за дев`ять місяців, які закінчилися 30 вересня 2019 року, довгострокові зобов`язання НАК «Нафтогаз України» складають 67 295 000 000,00 грн., короткострокові зобов`язання складають 103 007 000 000,00 грн. (з них 3 388 000 000,00 заборгованість з податку на прибуток).

Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як підприємство державного сектору економіки є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави.

Враховуючи наведене, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення суми пені, а тому в задоволенні клопотання про зменшення пені слід відмовити.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення та розстрочення рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч.5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Частиною четвертою статті 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Суд звертає увагу відповідача, що процесуальним законом не передбачено можливості одночасного відстрочення та розстрочення виконання рішення суду, а також визначає часові межі відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення.

З правового аналізу наведених норм вбачається, що відстрочка або розстрочка виконання рішення допускається у виняткових випадках і залежно від обставин справи, при чому такі обставини мають свідчити про неможливість або реальне ускладнення виконання рішення.

Згідно доводів відповідача, останній перебуває у складному фінансовому становищі. Основним джерелом коштів боржника є надходження грошових коштів від споживачів за теплопостачання. Причинами виникнення заборгованості перед стягувачем є несвоєчасні розрахунки споживачів за надані послуги з теплопостачання, значена частина заборгованості утворилась через несплату за теплопостачання населення та бюджетними установами.

На підтвердження важкого фінансового стану відповідачем долучено відповідні докази, про що зазначалось судом вище у мотивувальній частині рішення.

У постанові Вищого господарського суду України від 10.04.2014р. у справі №925/1408/13 викладено позицію, що тяжке фінансове становище, відсутність обігових коштів та майна, яке можна було б реалізувати в рахунок погашення заборгованості не є тими виключними обставинами, які давали б підстави для розстрочення виконання судового рішення, оскільки вказані обставини утворились внаслідок власної господарської діяльності відповідача, а не в силу якихось об`єктивних, незалежних від нього обставин.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд», адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії»).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Із підстав, умов та меж надання відстрочення виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

У зв`язку з тим, що відстрочка виконання рішення продовжує період відновлення порушеного права позивача, при її наданні необхідно враховувати закріплені в нормах національного матеріального права та Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, допустимі межі надання такої відстрочки.

Наведений відповідачем у заяві про відстрочення виконання рішення перелік обставин не є тими обставинами, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідач, як юридична особа, що здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, враховуючи принципи, закріплені в статті 6 Цивільного кодексу України, взяв на себе відповідні зобов`язання (прийняти природний газ та здійснити своєчасний/повний розрахунок з постачальником), і об`єктивно усвідомлював усі можливі ризики ведення господарської діяльності та виконання зобов`язань за договором.

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе суб`єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв`язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Також, відповідач не обґрунтовує та документально не підтверджує обставин, з настанням яких поліпшиться його майновий стан.

Зважаючи на вищевикладене, суд, розглянувши матеріали справи, клопотання відповідача про відстрочення та розстрочення виконання рішення суду, враховуючи інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, дійшов висновку, що у задоволенні клопотання про розстрочку/відстрочку виконання рішення суду у цій справі слід відмовити повністю.

Судові витрати.

Позивачем при поданні позовної заяви до Господарського суду Львівської області було сплачено судовий збір в розмірі 28 740, 10 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 21.04.2020р.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на положення статті 129 ГПК України, судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 28 740, 10 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 231, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго»

(79040, Львівська обл., місто Львів, вул. Данила Апостола, будинок 1, ідентифікаційний код 05506460) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) борг у загальній сумі 1 916 006,73 грн., у тому числі: пеня у сумі 1 608 062, 08 грн.; три проценти річних у сумі 139 436,07 грн.; інфляційні втрати у сумі 168 508, 58 грн.

3. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго»

(79040, Львівська обл., місто Львів, вул. Данила Апостола, будинок 1, ідентифікаційний код 05506460) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 28 740, 10 грн. судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у відповідності до Глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 10.12.2020р.

Суддя М.М. Синчук