ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3078/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справ

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, місто Київ,

до фізичної особи підприємця Приліпської Тетяни Юріївни, місто Харків,

про стягнення 33 491,29 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, звернувся до господарського суду Харківської області із позовної заявою до відповідача, Фізичної особи підприємця Приліпської Тетяни Юріївни про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 30 542,66 грн. та пені в сумі 2 948,63 грн.

Позивач та відповідач реалізували права, закладені в основі процесуального законодавства, та представили до суду наступні заяви по суті справи: від позивача надійшли позовна заява, від відповідача відзив, який прийнятий судом до розгляду із залученням до матеріалів справи.

Пунктами 4, 6 частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок учасників справи подавати всі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

04 вересня 2017 року між Державним підприємством "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка" (орендодавець, балансоутримувач) та фізичною особою підприємцем Приліпською Тетяною Юріївною (орендар, відповідач у справі) укладено договір оренди № 202 (далі за текстом договір оренди) за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно частини приміщення вестибюлю Великої зали на рівні 4 поверху, (зона "А") інв. № 103/001, літ. "А-7", реєстраційний номер 38385217.1.ЮЖВЦСД1677, далі майно, загальною площею 2,2 кв. м., розташоване за адресою: місто Харків, вулиця Сумська, 25, літ. "А-7", що знаходиться на балансі Державного підприємства "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка", вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна, складеного станом на 31 березня 2017 року, вартість якого становить 205 500 грн., без урахування ПДВ. Майно передається в оренду з метою розміщення буфетів, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи (пункт 1.1., 1.2. договору оренди). Пунктом 3.1. договору оренди визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою КМУ від 04 жовтня 1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку травень 2017 року 2675,82 грн. (згідно додатку № 1). Орендна плата переховується до державного бюджету та орендодавцю щомісячно, не пізніше 15 числа місяця наступного за звітнім, відповідно до вимог діючої методики розрахунку, у співвідношенні: на рахунок орендодавця у розмірі 70%, безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 30% (пункт 3.6 договору оренди). Відповідно до пункту 3.7. договору оренди орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується орендодавцю та до бюджету у визначеному пунктом 3.6 договору оренди співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та Балансоутримувачу. У розділі 10 договору оренди сторони передбачили, що договір діє 2 роки 11 місяців з 04 вересня 2017 року по 04 серпня 2020 року включно. Додатком № 1 до договору оренди слугує розрахунок плати за перший (базовий) місяць оренди державного нерухомого майна із застосуванням законодавчо встановлених величин, за якими було встановлено суму орендної плати в розмірі 2 672,82 грн. без ПДВ.

04 вересня 2017 року за актом прийому-передачі до договору, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно частини приміщення вестибюлю Великої зали на рівні 4 поверху, (зона "А") інв. № 103/001, літ. "А-7", реєстраційний номер 38385217.1.ЮЖВЦСД1677, загальною площею 2,2 кв. м., розташоване за адресою: місто Харків, вулиця Сумська, 25, літ. "А-7", що знаходиться на балансі Державного підприємства "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка".

27 квітня 2020 року від Міністерства культури та Інформаційної політики України на адресу орендаря та балансоутримувача було скеровано лист № 5770/33 в якому міністерство вказало про недоцільність продовження дії договору оренди від 04 вересня 2017 року № 2020 на наступний строк.

Надалі, 27 квітня 2020 року Державне підприємство "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка" звернулось до орендаря та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (як органу, який реалізує державну політику у сфері оренди державного майна) із листом № 01-07/329 в якому повідомило про намір припинити договір оренди від 04 вересня 2017 року № 2020 після закінчення строку його дії.

27 травня 2020 року між зобов`язаними сторонами було укладеного угоду про розірвання договору оренди № 202 від 04 вересня 2017 року у відповідності до якої договір оренди вважається розірваним з 27 травня 2020 року та орендар зобов`язується в місячний термін з дати підписання внести на розрахунковий рахунок орендодавця та до державного бюджету України грошові кошти у встановленому договором оренди відсотковому співвідношенні 70% та 30 % відповідно у сумі заборгованості з орендної плати разом із штрафними санкціями на день підписання акту приймання передавання майна.

27 травня 2020 року орендар передав, а балансоутримувач прийняв державне окреме індивідуально визначене майно частини приміщення вестибюлю Великої зали на рівні 4 поверху, (зона "А") інв. № 103/001, літ. "А-7", реєстраційний номер 38385217.1.ЮЖВЦСД1677, загальною площею 2,2 кв. м., розташоване за адресою: місто Харків, вулиця Сумська, 25, літ. "А-7", що знаходиться на балансі Державного підприємства "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка".

28 травня 2020 року позивачу від Державного підприємства "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка" було направлено лист № 01-07/413 додатком якого слугував підписаний примірник угоди від 27 травня 2020 року про розірвання договору оренди № 202 від 04 вересня 2017 року та акт приймання передавання майна від 27 травня 2020 року.

Як зазначає позивач, відповідач не вчинив жодних активних дій в частині сплати наявної заборгованості по орендним платежам до Державного бюджету України (в розмірі 30%, як-то встановлено пунктом 2 угоди про розірвання договору оренди № 202 від 04 вересня 2020 року), що послугувало підставою для звернення із даним позовом до суду з метою захисту законних прав та інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно з частино 1 та 2 статті 11, статті 202 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором оренди державного майна, який підпадає під правове регулювання статей 759 - 786 Цивільного кодексу України, статей 283 - 287 Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно з статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності. Відповідно до статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств. Статтею 287 Господарського кодексу України передбачено, що орендодавцями щодо державного та комунального майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; 3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом; 4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства. Аналогічні положення містяться і в статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», зокрема, орендодавцями нерухомого майна, яке є державною власністю є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва. Згідно з статтею 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Статтею 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Так, зі змісту договору оренди, який покладений в основу виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем, вбачається, що в оренду передано індивідуально визначене нерухоме майно, яке перебуває у державній власності та на балансі Державного підприємства "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка" з метою розміщення буфетів, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи за плату, яка визначна в пункті 3.1 договору.

З огляду на зазначене, суд, у відповідності до встановленого у статі 204 Цивільного кодексу України принципу правомірності правочину, приймає договір оренди, як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України, для виникнення у орендодавця, орендаря та підприємства-балансоутримувача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Матеріалами справи, а саме актом приймання-передачі нерухомого майна від 04 вересня 2017 року, підтверджується факт прийняття відповідачем в користування об`єкта оренди за договором.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендна плата з урахуванням її індексації є істотною умовою договору оренди. Згідно з частиною 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та частиною 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Згідно з частиною 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (стаття 286 Господарського кодексу України). Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Частиною 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Згідно з статтею 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04 жовтня 1995 року було затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу (далі - Методика). Орендна плата за цією Методикою розраховується у такій послідовності: визначається розмір річної орендної плати. На основі розміру річної орендної плати встановлюється розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку орендної плати - останній місяць, за який визначено індекс інфляції, яка фіксується у договорі оренди. З урахуванням розміру орендної плати за базовий місяць оренди розраховується розмір орендної плати за перший та наступні місяці оренди. Розрахунок орендної плати за базовий місяць затверджується орендодавцем (пункт 4 Методики). Відповідно до пунктів 13 та 14 Методики розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Терміни внесення орендної плати визначаються у договорі. Згідно з пунктом 17 Методики у разі коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується: за нерухоме майно державних підприємств, установ, організацій (крім підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління Мінкультури, - на період до 31 грудня 2021) - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків державному підприємству, організації, на балансі яких перебуває це майно. Як-то вказано у пункті 3.6. договору, орендна плата переховується до державного бюджету та орендодавцю щомісячно, не пізніше 15 числа місяця наступного за звітнім, відповідно до вимог діючої методики розрахунку, у співвідношенні: на рахунок орендодавця у розмірі 70%, безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 30%.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що умови договору оренди в частині визначення та сплати орендної плати відповідають нормам чинного законодавства, а тому позивач має право отримувати 30 % орендної плати згідно вказаного договору, а відповідач зобов`язаний її сплачувати.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Аналогічні положення містяться у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

За матеріалами справи встановлено, що 27 травня 2020 року між зобов`язаними сторонами було укладеного угоду про розірвання договору оренди № 202 від 04 вересня 2017 року у відповідності до якого договір оренди вважається розірваним з 27 травня 2020 року та орендар зобов`язується в місячний термін з дати підписання внести на розрахунковий рахунок орендодавця та до державного бюджету України грошові кошти у встановленому договором оренди відсотковому співвідношенні 70% та 30 % відповідно у сумі заборгованості з орендної плати разом із штрафними санкціями на день підписання акту приймання передавання майна. 27 травня 2020 року орендар передав, а балансоутримувач прийняв державне окреме індивідуально визначене майно частини приміщення вестибюлю Великої зали на рівні 4 поверху, (зона "А") інв. № 103/001, літ. "А-7", реєстраційний номер 38385217.1.ЮЖВЦСД1677, загальною площею 2,2 кв. м., розташоване за адресою: місто Харків, вулиця Сумська, 25, літ. "А-7", що знаходиться на балансі Державного підприємства "Харківський національний академічний театр опери та балету імені М.В. Лисенка".

Отже, підписуючи угоду про розірвання договору оренди № 202 від 04 вересня 2017 року, орендар (відповідач по даній справі) взяв на себе обов`язок погасити всю наявну в нього заборгованість у місячний строк, в тому числі перерахувати 30% безпосередньо до державного бюджету грошові кошти за користування орендованими приміщеннями, які належать до державного сектору економіки, що зроблено останнім не було. Доказів протилежного (а саме погашення заборгованості в межах місячного строку) відповідачем не представлено, а судом - не встановлено.

В силу закону припинення договору оренди саме по собі не тягне припинення зобов`язання щодо внесення орендної плати, воно припиняється належним виконанням зобов`язання по сплаті коштів.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаний з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд звертає увагу, що відповідачем будь-яких доказів та контррозрахунку заявлених позовних вимог до суду не надано, разом з тим, під час розгляду даної справи відповідачем підтверджено, що він користувався об`єктом оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до наявних у матеріалах справи документів загальний розмір орендної плати, нарахованої позивачем відповідачу згідно договору оренди за період з вересня 2017 року по травень 2020 становить 30 542,66 грн.

Згідно з частиною 4 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Відповідно до пункту 3.5 договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Пунктом 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

Таким чином, зважаючи на наведену норму, у наймача з часу встановлення карантину виникло право на звернення до орендодавця з відповідною вимогою, що не передбачає автоматичного зменшення орендної плати. Доказів того, що відповідач звертався до орендодавця з клопотанням про зменшення розміру орендної плати або про звільнення від сплати орендної плати за користування приміщення, якими він не міг користуватись через запровадження на всій території України карантину у зв`язку з поширенням COVID-19, відповідачем не подано.

Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт існування укладеної між сторонами додаткової угоди щодо зменшення орендної плати на час дії карантину.

Залишення або не використання орендованого приміщення не звільняє орендаря від сплати обумовленої договором орендної плати, у зв`язку з чим, відповідно до умов укладеного договору та статті 525, 526, 629, 759 та 762 ЦК України, нарахування орендної плати, в тому числі за період з березня по травень 2020 року (період дії карантину) слід визнати обґрунтованим.

Відтак, посилання відповідача на те, що запровадження карантинних заходів позбавило останнього на здійснення підприємницької діяльності, а відтак, відсутність підстав для сплати орендної плати, оскільки орендовані приміщення не використовуються є хибним та таким, що не може братись судом до уваги.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свій обов`язок по перерахуванню грошових коштів за користування орендованим приміщенням виконав з порушенням строків, встановлених в договорі, допустивши прострочення договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), у зв`язку з чим він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), суд дійшов висновку про те, що такими діями відповідача були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у зв`язку станом на момент звернення з позовом до суду вимоги позивача в частині стягнення суми заборгованості за період з вересня 2017 року по травень 2020 року в розмірі 30 542,66 грн., що складає 30 % від орендної плати, яка зараховується безпосередньо до державного бюджету (пункт 3.6. договору оренди), були вмотивованими.

Водночас, судом встановлено, що під час розгляду справи в суді (позивач звернувся із даним позовом до суду 23 вересня 2020 року), відповідачем було сплачено на користь позивача суму основної заборгованості в загальній сумі 3 960,00 грн., що підтверджуєтеся випискою з Держказначейства № 3892 від 06 жовтня 2020 року.

Таким чином відповідачем було сплачено суму основного боргу у розмірі 3 960,00 грн. в межах розгляду даної справи.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на факт часткової сплати відповідачем суми заборгованості під час розгляду справи, провадження у справі в частині стягнення 3 960,00 грн. підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Суд попереджує сторін, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спором між сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Водночас, суд враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (у період, який вказано позивачем), дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Сторонами обумовлено у пункті 3.7. договору оренди, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується орендодавцю та до бюджету у визначеному пунктом 3.6 договору оренди співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його невірним та таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що пеня розрахована 12 лютого 2020 року по 18 серпня 2020 року, однак як вже зазначено вище, договірні відносини між сторонами припинились 27 травня 2020 року під час укладення угоди про розірвання та повернення орендованого майна орендодавцю за актом приймання-передачі. При цьому, за пунктом 2 угоди про розірвання договору оренди № 202 від 04 вересня 2017 року сторонами узгоджено, що орендар зобов`язується в місячний термін з дати підписання угоди про розірвання внести на розрахунковий рахунок орендодавця та до Державного бюджету України грошові кошти у встановленому договором оренди № 202 від 04 вересня 2017 року відсотковому співвідношенні 70 % та 30 % відповідно у сумі заборгованості з орендної плати разом зі штрафними санкціями на день підписання акту приймання передавання майна. Умовами даної угоди не передбачена відповідальність за порушення строків внесення оплати по сумі заборгованості, сам договір оренди є припиненим, умовою ж застосування відповідальності, за ст. 547 ЦК України, є правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання. Суд звертає увагу, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання, що умовами угоди не було передбачено за волевиявленням сторін. В даному разі сторони користуючись принципом свободи договору, яке пов`язане з визначенням на власний розсуд умов договору та порядку його виконання у пункті 2 угоди про розірвання від 27 травня 2020 року визначили граничний строк для нарахування штрафної санкції - день підписання акту приймання-передавання майна, тобто 27 травня 2020 року (включно). Нарахування пені після 27 травня 2020 року є неправомірним, оскільки суперечить ст. 547 ЦК України, сторонами узгоджено кінцеву дату для нарахування пені по припиненому зобов`язанню, що виключає можливість нарахування штрафних санкцій після 27 травня 2020 року. Тобто, зазначене є підставою для зменшення періоду нарахування пені, а узгоджена на власний розсуд між учасниками господарського зобов`язання дата по яку нараховуються господарські санкції 27 травня 2020 року (включно).

Здійснивши перерахунок штрафної санкції, з урахуванням пункту 2 угоди про розірвання договору оренди та присічної дата нарахування штрафних санкцій (27 травня 2020 року включно) суд встановив, що арифметично вірною та такою, що повністю відповідає положенням чинного законодавства є сума пені в розмірі 2 074,24 грн.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження вчасної та повної оплати орендних платежів у строки, які обумовлені сторонами в договорі. За таких обставин, оскільки відповідач прийняв та користувався орендованим приміщенням до 27 травня 2020 року (дата укладення угоди про розірвання та повернення орендованого державного майна), однак не оплатив позивачу грошові кошти за таке користування у вигляді орендної плати, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 3 960,00 грн. провадження підлягає закриттю, на підставі пункту 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 ГПК України, господарський суду Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи підприємця Приліпської Тетяни Юріївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код фізичної особи підприємця НОМЕР_1 ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, місто Харків, майдан Театральний, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 43023403) основну заборгованість в сумі 26 582,66 грн., пеню в сумі 2 074,24 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 1 798,58 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження в частині стягнення основної заборгованості по справі № 922/3078/20 в сумі 3 960,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 07 грудня 2020 року.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3078/20