ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року
м. Київ

Справа № 906/89/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Львова Б.Ю.,

розглянув у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України
на ухвалу господарського суду Житомирської області від 04.06.2020 (суддя Лозинська І.В.) та
постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 (колегія суддів: Філіпова Т.Л. (головуючий), Бучинська Г.Б., Мельник О.В.)

за позовом корпорації "Таско" (далі Корпорація)
до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі - Військова частина),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерство оборони України,
про зобов`язання вчинити певні дії,
ІСТОРІЯ ТА ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Корпорація звернулася до господарського суду Житомирської області з позовом до Військової частини про зобов`язання повернути майно, передане за договором зберігання від 14.01.2016 № 05/1/ОРІС (далі Договір зберігання).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Військова частина всупереч вимог пункту 2.1.4 Договору зберігання та вимог приписів статей 530, 953 Цивільного кодексу України не повернула Корпорації зі зберігання майно.
Також Корпорація звернулась до господарського суду Житомирської області із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просила (з урахуванням заяви про виправлення описки) вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Військовій частині та будь-яким іншим особам, в тому числі органам військового управління та командування вчиняти будь-які дії щодо користування чи розпорядження майном, у тому числі вивозити з території Військової частини майно, передане Корпорацією на зберігання за Договором зберігання.
На обґрунтування заяви позивачем зазначено, що Військова частина вчиняє дії спрямовані на унеможливлення виконання рішення суду в подальшому, зокрема, списання спірного майна з обліку за Договором зберігання та його приймання на балансовий облік військових частин, тобто вчиняються дії щодо розпорядження та користування майном Корпорації. Незастосування засобів забезпечення позову вже призвело до відчуження частини майна Корпорації, а тому обраний захід забезпечення позову забезпечить фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
Ухвалою господарського суду Житомирської області від 04.06.2020 у справі № 906/89/20, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2020, заяву Корпорації про забезпечення позову з врахуванням заяви про виправлення описки задоволено. Заборонено Військовій частині та будь-яким іншим особам, у тому числі органам військового управління та командування, вчиняти будь-які дії щодо користування чи розпорядження майном, у тому числі вивозити з території Військової частини майно, передане Корпорацією на зберігання Військової частини за Договором зберігання, а саме:
- 7,62 мм патрон зр. 43р. Т-45 (II категорія) у кількості 3 827 320 шт;
- 7,62 мм патрон зр. 43р. БЗ (II категорія) у кількості 1 925 380 шт;
- 73 мм постріл ПГ-9ВС (II категорія) у кількості 1 236 шт;
- 73 мм постріл ПГ-15ВС (II категорія) у кількості 112 шт;
- 23 УОР - 1 (II категорія) у кількості 10 шт;
- 23 мм патрон УБР-1 (II категорія) у кількості 24 297 шт;
- 100 мм постріл до БС-3 УБК-9 (II категорія) у кількості 2 шт;
- 73 мм граната ПГ-9 інертна (ІІ категорія) у кількості 167 шт;
- 73 мм граната ПГ-9С інертна (ІІ категорія) у кількості 6 шт;
- Підривач В-90 (II категорія) у кількості 4 347 шт;
- Підривач РГМ-2М (II категорія) у кількості 4 109 шт;
- Підривач РГМ - 2 (II категорія) у кількості 2 388 шт;
- В-429Е (II категорія) у кількості 102 шт;
- 23 мм патрон УОФ-7 (II категорія) у кількості 292 927 шт;
- 5,45 мм патрони Т (II категорія) у кількості 10 800 шт;
- 7,62 мм патрон зр. 43р. ПС без об. (II категорія) у кількості 4 431 280 шт;
- 7,62 мм гвинт, патрон ЛПС без об. (II категорія) у кількості 274 334 шт;
- 7,62 мм гвинт, патрон Б-32 (II категорія) у кількості 44 774 шт;
- 7,62 мм гвинт, патрон Т-46 (II категорія) у кількості 981 328 шт;
- 7,62 мм гвинт, патрон ПЗ (II категорія) у кількості 28 160 шт;
- 7,62 мм гвинт, патрон СН (II категорія) у кількості 1 660 шт;
- 120 мм осколково-фугасна міна сталистого чугуна ОФ-843Б не повного спорядження (підривачем не комплектується (II категорія) у кількості 3 694 шт;
- 120 мм осколково-фугасна міна сталистого чугуна ОФ-843Б повного спорядження (II категорія) у кількості 2 шт;
- 120 мм осколково-фугасна міна сталева ОФ-843 (III категорія) у кількості 291шт;
- 152 мм до МЛ - 20М постріл з осколково-фугасним снарядом та повним змінним зарядом ВОФ-545 не повного спорядження (підривачем не комплектується) (II категорія) у кількості 45 шт;
- 152 мм до МЛ - 20М постріл з осколково-фугасним снарядом та повним змінним зарядом ВОФ - 545 остаточного спорядження (II категорія) у кількості 4 шт;
- 152 мм до МЛ - 20М постріл з осколково-фугасним снарядом підвищеної потужності та зменшеним змінним зарядом ВОФ-33 не повного спорядження (підривачем не комплектується) у кількості 68 шт;
- 152 мм снаряд ОФ-25 у кількості 1 938 шт.
Суди дійшли висновку, що обраний заявником захід забезпечення позову відповідає вимогам процесуального законодавства, зокрема вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін. Також суди встановили, що між заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги наявний зв`язок і без вжиття такого заходу забезпечення позову ймовірне істотне ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення прав або інтересів заявника за захистом яких він звернувся.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Військова частина подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу господарського суду Житомирської області від 04.06.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 у справі № 906/89/20, ухвалити нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні заяви Корпорації про забезпечення позову.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи касаційної скарги :
- ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також за умов неповного з`ясування обставин та оцінки доказів у справі;
- суди попередніх інстанцій не дотримались збереження балансу між правами та інтересами позивача, за захистом яких він звернувся, та наслідками впливу таких заходів на права та інтереси інших учасників процесу;
- внаслідок застосованого заходу забезпечення позову Військова частина позбавлена можливості виконувати покладені на неї завдання у сфері оборони, зокрема забезпечувати бойові підрозділи боєприпасами;
- захід забезпечення позову порушує інтереси Міністерства оборони України як органу, у складі якого перебувають Збройні Сили України на які покладається забезпечення оборони держави;
- застосований захід забезпечення позову унеможливлює збереження збалансованості інтересів сторін та завдає більшої шкоди, ніж саме забезпечення позову;
Позиція інших учасників справи:
Від Корпорації надійшов відзив на касаційну скаргу в якому остання просить залишити касаційну скаргу Військової частини без задоволення, а ухвалу господарського суду Житомирської області від 04.06.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 залишити без змін. Разом з тим, Корпорація зазначила, що Військова частина вже вчинила відчуження майна Корпорації, що вже призвело до зменшення кількості переданого на зберігання майна. Окрім того, Корпорація наголошує на тому, що Військова частина у касаційній скарзі не довела та не обґрунтувала порушення норм матеріального та процесуального права судами попередніх інстанцій, а доводи касаційної скарги зводяться до оцінки обставин справи.
РОЗГЛЯД СПРАВИ ВЕРХОВНИМ СУДОМ
Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
Предметом касаційного перегляду є ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, якою задоволено заяву Корпорації про вжиття заходів забезпечення позову.
Частиною першою статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з частиною першою статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом наведеної норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
При вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Предметом спору у цій справі є вимоги Корпорації про зобов`язання повернути майно, передане за Договором зберігання згідно з наведеним у договорі переліком.
Судами було встановлено зокрема те, що згідно з пунктом 1.3 Договору зберігання сторони узгодили, що майно, здане на зберігання поклажодавцем, не переходить у власність зберігача.
Відповідно до пункту 2.1 Договору зберігання зберігач зобов`язаний, зокрема, прийняти майно на зберігання; повернути поклажодавцю те ж саме майно в такому стані, в якому воно було прийняте на зберігання після закінчення терміну зберігання, або на першу вимогу поклажодавця, навіть якщо строк зберігання цього майна не закінчився.
Також умовами пункту 2.2. Договорами зберігання передбачено, що зберігач не має права користуватися майном, переданим поклажодавцем на зберігання.
Корпотація зверталась до Військової частини з вимогою від 16.01.2018 №80, в якій просила підготувати для відвантаження боєприпаси, які зберігаються Військовою частиною відповідно до Договору зберігання.
03.03.2018 Корпорація просила Військову частину повідомити про дату та час можливого виконання умов Договору зберігання, а саме можливості вивозу майна, яке перебувало на зберіганні.
Натомість, Військовою частиною на підставі наряду 5 від 06.03.2018 №501/Б4/192/18-5 частина однієї номенклатури майна була передана до військової частини НОМЕР_2 .
З матеріалів оскарження ухвали також вбачається, що Військовою частиною не заперечується ті обставини, що 7.62 мм патрон СН (ІІ категорія) у кількості 7 480 шт, зазначений в переліку майна яке позивач просить зобов`язати повернути, повністю зняті з відповідального зберігання за договором на підставі наряду військової частини А120 від 14.09.2017 №342/2/Н/17-1788 та прийняті на балансовий облік. Також патрони у кількості 5820 шт. були передані до військової частини НОМЕР_2 на виконання вимог наряду військової частини НОМЕР_3 (Оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ") від 06.03.2018№501/Б4/192/18-5.
Виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач у наявності майно, яке було передане на зберігання відповідно до переліку до Договору зберігання, а отже застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, безпосередньо пов`язано із предметом позову.
Адекватність такого заходу забезпечення позову, як вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Військовій частині та будь-яким іншим особам, в тому числі органам військового управління та командування вчиняти будь-які дії щодо користування чи розпорядження майном, у тому числі вивозити з території Військової частини майно, передане Корпорацією на зберігання за Договором зберігання полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Апеляційним судом встановлено, що докази, на які посилався позивач у заяві про вжиття заходів забезпечення позову характеризуються високою вірогідністю, а тому є значним ризик настання негативних наслідків у вигляді утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Разом з тим необхідно зазначити, що імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції з`ясував, що, господарський спір, який виник між сторонами, стосується виконання договору відповідального зберігання майна, тобто є суто господарським за змістом і характером відносин. У цьому контексті доводи відповідача про необхідність виконання функцій з оборони держави виходять за межі спору, оскільки компетенція у галузі оборони не належить безпосередньо відповідачу, а віднесена Конституцією України та Законами України до центральних органів державної влади, зокрема і Міністерства оборони України.
Накладення заборони Військовій частині та будь-яким іншим особам, в тому числі органам військового управління та командування вчиняти будь-які дії щодо користування чи розпорядження майном, у тому числі вивозити з території Військової частини майно, передане Корпорацією на зберігання за Договором зберігання забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо користування та розпорядження майном задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову.
Таким чином, Суд вважає, що вжиті заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, а тому відсутні підстави для скасування оскаржених судових рішень і задоволення касаційної скарги.
Наведені Військовою частиною у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку обставин справи та прохання надати нову оцінку доказам у справі, які, на думку заявника касаційної скарги, неправильно були оцінені місцевим та апеляційним судами під час розгляду заяви про забезпечення позову, що в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Крім цього, аргументи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не доводять порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Отже, Верховний Суд вважає, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій правильно надали оцінку обґрунтованості доводів позивача, встановивши безпосередній зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову та предметом позову, і правильно застосували до спірних правовідносин положення статей 136, 137 ГПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги.
У свою чергу касаційна інстанція погоджується з викладеними у відзиві на касаційну скаргу доводами позивача, обґрунтованість та відповідність яких чинному законодавству і фактичним обставинам справи підтверджується вищенаведеними висновками судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За змістом частин першої, третьої статті 304 ГПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
За змістом частини першої статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Звертаючись з касаційною скаргою, Військова частина не спростувала наведених висновків судів першої та апеляційної інстанції, не довела порушення ними норм процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих судових рішень у справі.
За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Військової частини - залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у справі - без змін як такі, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.
Судові витрати
Понесені Військовою частиною у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Житомирської області від 04.06.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2020 у справі № 906/89/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов