ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2020р. Справа № 904/5287/20

За позовом: Фізичної особи - підприємця Коверник Ірини Павлівни, м. Дніпро

До: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, м. Дніпро (відповідач-1) та Управління Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпро (відповідач-2)

Про: стягнення 21 524, 12 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ : не викликалися

СУТЬ СПОРУ :

ФОП Коверник І.П. (позивач) звернулася з позовом до ГУ Держпраці у Дніпропетровській області (відповідач-1) та Управління ДКСУ у Чечелівському районі м. Дніпро (відповідач-2) стягнення 6 683, 42 грн. - інфляційних втрат та 14 841, 00 грн. - 3% річних, нарахованих за зберіганням майна позивача ( грошових коштів) без достатньої правової підстави. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на факти, встановлені рішеннями судів у адміністративній та господарській справах. Окрім того просив стягнути з відповідача-1: 6 600, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та витрати на сплату судового збору в розмірі 2 102, 00 грн.

Ухвалою від 05.10.20р. відкрите провадження у справі №904/5287/20 за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ГПК України, без призначення судового засідання та виклику сторін - за наявними у ній матеріалами.

ГУ Держпраці у Дніпропетровській області (відповідач-1) у відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечувало, зазначаючи (поміж-іншим), що ГУ Держпраці у Дніпропетровській області діяло лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо нього. Також заперечувала проти розміру витрат на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що його розмір є не обґрунтований.

Управління ДКСУ у Чечелівському районі м. Дніпро (відповідач-2) у відзиві на позов заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи (поміж-іншим), що існує судова практика, яка свідчить про помилковість твердження позивача про можливість нарахування збитків в порядку ст. 625 ЦК України у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством, зокрема, у сфері виконання судових рішень. Також зазначає , що тривале не виконання судового рішення по справі № 904/4651/19 про стягнення із держбюджету на користь позивача помилково сплаченого штрафу в розмірі 372 300 гривень пов`язано із об`єктивними причинами, а саме внесеними 13.04.2020 року змінами до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду було зупинене до 01.01.2021 року.

ФОП Коверник І.П. (позивач) у відповіді на відзив відповідача-2 заперечував проти обставин , викладених в ньому, зазначаючи наступне: за змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати; стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказані висновки про правильне застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, а також враховані у постановах Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 916/1914/17 та від 07.10.2018 у справі № 908/2552/17.

Враховуючи вищезазначене та з огляду на виникнення між сторонами у даній справі грошового зобов`язання, яке полягає у поверненні безпідставно отриманих грошових коштів, а також наявність прострочення у виконанні цього зобов`язання (відсутність з боку Держпраці відповідного подання до органу казначейства), позивач вважає, що його про застосування положень ст. 625 ЦК України є обґрунтованими до вказаних правовідносин.

Окрім того, заперечував проти тверджень відповідача-2 про те, що неможливість тривалий час виконати судове рішення по справі № 904/4651/19 про стягнення із держбюджету на користь позивача помилково сплаченого штрафу в розмірі 372 300 гривень пов`язано із об`єктивними причинами, а саме внесеними 13.04.2020 року змінами до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду було зупинене до 01.01.2021 року, з урахуванням наступного: постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року ухвалено рішення, яким визнана протиправною та скасована постанова № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області про накладання на ФОП Коверник І. П. штрафу у розмірі 372 300 гривень. Позивач неодноразово заявами від 11.07.19р., 09.08.19р., 20.08.19р., 20.09.20р. звертався до відповідача - 1 з вимогою здійснити відповідні заходи щодо повернення сплаченого штрафу, який скасований у судовому порядку, а саме направити подання на повернення помилково сплаченого до бюджету штрафу, яке подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно затвердженого від 03.09.2013 року наказом Мінфіну «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів» № 787. Оскільки відповідач-1 на протязі шести місяців ігноруючи постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року та звернення позивача, не вживав жодних дій щодо видачі відповідного подання до органу казначейства для повернення фізичній особі помилково сплаченого штрафу та штучно уникав виконання покладених на нього зобов`язань, позивач був вимушений звернутись до господарського суду Дніпропетровській області із позовом про стягнення вказаних коштів за рахунок Державного бюджету та рішенням господарського суду Дніпропетровській області від 15.01.20 р. по справі № 904/4651/19, яке залишене без змін постановою ЦАГС від 16 березня 2020 року, позовні вимоги ФОП Коверник І. П. були задоволені частково та стягнуто з Державного бюджету України 372 300 гривень штрафу. Всі вказані вище обставини, щодо ігнорування законних вимог позивача, та бездіяльність відповідача-1, яка полягала у неподанні відповідного подання до органу казначейства для повернення фізичній особі помилково сплаченого штрафу встановлені вказаним вище судовим рішенням по справі № 904/4651/19.

Управління ДКСУ у Чечелівському районі м. Дніпро (відповідач-2) своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Відповідно до вимог ст.248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку , але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Законом не надано право судді продовжити цей строк (встановлений законом). Однак, господарським судом під час розгляду даної справи враховано, що на підставі рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 та відповідно до положень статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215, від 25.03.2020 № 239, від 04.05.2020 № 343, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12.03.2020 по 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 було внесено зміни до постанови від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а саме: продовжено період карантину до 22.06.2020. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 продовжено період карантину до 31.07.2020; постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 продовжено період карантину до 31.08.2020.; постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2020р. № 760 продовжено період карантину до 31.10.2020р.; постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2020р. № 956 продовжено період карантину до 31.12.2020р.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

В той же час, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла до 17.07.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-IX від 18.06.2020, який набрав чинності 17.07.2020, та яким були внесені зміни до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України, - процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Від сторін жодних заяв, клопотань про продовження процесуальних строків з підстав, встановлених вищезазначеним Законом , не надходило.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

встановив:

03.01.19 р. постановою № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області Катченко В. Є. за результатами розгляду справи про накладання штрафу на підставі акта про неможливість інспекційного відвідування від 10.12.18 р. за № ДН2298/248/НП на ФОП Коверник І.П. було накладено штраф у розмірі 372 300,00 грн.

8 січня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду адвокатом був поданий адміністративний позов про визнання протиправною та скасування постанови № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 про накладання вказаного штрафу з огляду його не законність.

Враховуючи те, що оскаржувана позивачем постанова є виконавчим документом, який набирає законної сили з моменту прийняття - з 03.01.19 р., та підлягають примусовому виконанню незалежно від факту їх судового оскарження, з метою запобіганню негативних наслідків звернення постанови до примусового виконання, позивачем 4 лютого 2019 року платіжним дорученням № 29 було добровільно сплачено до державного бюджету 372 300,00 грн. в рахунок виконання вказаної постанови про накладання штрафу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року по справі № 160/206/19 у задоволенні адміністративного позову про визнання протиправною та скасування постанови № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 про накладання штрафу у розмірі 372 300 гривень відмовлено.

Разом із тим, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року апеляційна скарга позивача на рішення суду першої інстанції була задоволена у повному обсязі та ухвалено нове рішення, яким визнана протиправною та скасована постанова № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області про накладання на ФОП Коверник І. П. штрафу у розмірі 372 300,00 грн.

Ухвалою Верховного суду від 19.06.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ Держпраці у Дніпропетровській області на вказану постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року.

30.05.19р. позивачем до канцелярії Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області була подана заява, в якій були повідомленні поточні банківські реквізити для повернення сплаченого штрафу в зв`язку із його скасуванням апеляційним адміністративним судом, надана належним чином завірена копія вказаної постанови суду, та платіжного доручення, що підтверджує факт сплати штрафу.

Не зважаючи на те, що засвідчене належним чином платіжне доручення № 29 від 04.02.19р. , яке підтверджує факт сплати вказаного штрафу, неодноразово надавалось вказаному державному органу, листом від 23 липня 2019 року Головне управлінням Держпраці у Дніпропетровській області повідомило позивача, що відсутність у Управляння (відповідача 1) доказів сплати з боку ФОП Коверник І. М. до державного бюджету вказаного штрафу позбавляє можливості Управлінню Держпраці видати відповідне подання на повернення помилково сплачених коштів.

Листом від 09.08.19 р. позивачем на адресу відповідача -1 було надіслано лист Управляння Державної казначейської служби України у Чечелівському районі м. Дніпра від 07.08.2019 року в підтвердження зарахування вказаних коштів до державного бюджету.

В подальшому позивач заявами від 11.07.19р., 09.08.19р., 20.08.19р., 20.09.19 р. звертався до відповідача-1 з вимогою здійснити відповідні заходи щодо повернення сплаченого штрафу, який скасований у судовому порядку, а саме - направити подання на повернення помилково сплаченого до бюджету штрафу, яке подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно затвердженого від 03.09.2013 року наказом Мінфіну «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів» № 787.

Оскільки відповідач-1 на протязі шести місяців ігноруючи постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 р. та звернення позивача, не вживав жодних дій щодо направлення відповідного подання до органу казначейства для повернення фізичній особі помилково сплаченого штрафу , позивач був вимушений звернутись до господарського суду Дніпропетровській області із позовом про стягнення вказаних коштів за рахунок Державного бюджету.

Рішенням господарського суду Дніпропетровській області від 15.01.2020 року по справі № 904/4651/19, яке залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16 березня 2020 року, позовні вимоги ФОП Коверник І. П. задоволені часткового, з Державного бюджету України стягнуто 372 300,00 грн. штрафу та судові витрати по справі.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вищезазначені обставини, на які посилається позивач, встановленні вказаними вище судовими рішеннями та мають для суду преюдиціальний характер.

01.04.20р. на виконання вказаного судового рішення по справі № 904/4651/19 господарським судом Дніпропетровської області був виданий відповідний наказ, який відповідно до заяви від 02.04.20р. був переданий для виконання до територіального органу державної казначейської служби. Згідно виписки з особового рахунку позивача від 17.09.20р., вбачається, що фактично вказане судове рішення було виконане лише 10 вересня 2020 року.

Як зазначено вище, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.05.19 р. визнана протиправною та скасована постанова № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області (відповідача-1) про накладання на ФОП Коверник І. П. штрафу у розмірі 372 300,00 грн.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, за період з 14 травня 2019 року по 10 вересня 2020 року грошові кошти в розмірі 372 300,00 грн. вважається майном, яке зберігалось за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Разом із цим, відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказані висновки про правильне застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, а також враховані у постановах Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 916/1914/17 та від 07.10.2018 у справі № 908/2552/17.

Враховуючи викладене, з огляду на виникнення між сторонами у даній справі грошового зобов`язання, яке полягає у поверненні безпідставно отриманих грошових коштів, а також наявність прострочення у виконанні цього зобов`язання (відсутність з боку Держпраці відповідного подання до органу казначейства) та відсутність спеціальних норм, які регулюють вказані правовідносини, суд вважає, що вимоги позивача про застосування положень ст. 625 ЦК України є обґрунтованими до вказаних правовідносин.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, відповідно до якої відповідачами у справах про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами є орган примусового виконання (дії якого призвели до порушення прав позивача) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Відтак, участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету. Встановивши наявність підстав для стягнення 3% річних та збитків від інфляції, таке відшкодування може здійснюватися лише за рахунок коштів Державного бюджету через Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

Правомірність застосування до аналогічних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України та необхідність їх стягнення саме з Державного бюджету України встановлено також у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №910/2569/18.

Враховуючи обставини, встановлені постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року, якою визнано протиправною та скасована постанову № ДН2298/248/НП/СПТД-ФС/12 Головного управлінням Держпраці у Дніпропетровській області (відповідача 1) про накладання на ФОП Коверник І. П. штрафу у розмірі 372 300,00 грн., а отже саме с цієї дати володіння вказаними грошовими коштами є безпідставним; а оскільки позивачу вказані грошові кошти були повернуті 10 вересня 2020 року, то термін безпідставного володіння вказаним майном складає 485 днів, позивач обґрунтовано відповідно до приписів ст. 625 ЦК України нарахував: 6 683,42 грн. інфляційних втрат та 14 841 грн. 3% річних. Одночасно з цих же підстав заперечення відповідачів суд оцінює критично. У зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача-1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 600, 00 грн.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, позивачем подано для долучення до матеріалів справи договір про надання професійної правничої допомоги №17/09/20-1 від 17.09.2020, укладений між Адвокатським об`єднанням «Радник» та Коверник І.П.; детальний розрахунок вартості адвокатського гонорару від 17.09.20р.; рахунок на оплату та платіжне доручення про перерахування на користь АО «Радник» 6 600, 00 грн. на оплату професійної правничої допомоги за договоро (а.с.36-38).

Згідно із ч. 4, 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Не співмірність витрат, на яку відповідач-1 посилається у відзиві на позов, ним не доведена.

Враховуючи вищевикладене, задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача-1 на користь позивача 6 600, 00 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Також враховуючи, що спір виник саме внаслідок неправильних дій відповідача-1 на нього покладаються витрати позивача на оплату судового збору по справі в розмірі 2 102, 00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 13, 29, 48, 185, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі .

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача: Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ): 6 683, 42 грн. - інфляційних втрат та 14 841, 00 грн. - 3% річних.

3. Стягнути з відповідача -1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49107, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Казакова, буд. 3; код ЄДРПОУ 39788766) на користь позивача: Фізичної особи-підприємця Коверник Ірини Павлівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ): 2 102, 00грн. витрат на сплату судового збору та 6 600, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати відповідні накази після набрання рішенням чинності.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення складено та підписано без його проголошення 08.12.2020р.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.Ю.Васильєв