РІШЕННЯ

03 грудня 2020 року м. ТернопільСправа № 921/387/20

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

при секретарі судового засідання Саловській О.А.

розглянув матеріали справи

за позовом - Публічного акціонерного товариства "Тернопільський облрибокомбінат" (юридична адреса: вул. Кн. Острозького, 14-А, м. Тернопіль, 46001, адреса для листування: вул. Набережна, 13, с. Урмань, Бережанський район, Тернопільська область, 47510);

до відповідача 1 - Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області (вул. Шевченка, 64, смт. Залізці, Зборівський район, Тернопільська область, 47234);

відповідача 2 - Виконавчого комітету Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області (вул. Шевченка, 64, смт. Залізці, Зборівський район, Тернопільська область, 47234)

відповідача 3 - Товарної біржі "Універсальна земельна товарна біржа "Придніпровська" (пров. Західний, буд. 3 - Д, кімн. 5, м. Київ, 03067)

відповідача 4 - ОСОБА_1 (АДРЕСА_3)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано - Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (вул. Танцорова, 11, м. Тернопіль, 46008);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 (АДРЕСА_4)

про: визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними результатів аукціону

За участю від:

позивача - Дубовий А.М.

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 - не з`явився

відповідача 3 - не з`явився

відповідача 4 - Питула О.Б.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з`явився

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - не з`явився

Суть справи.

Публічне акціонерне товариство "Тернопільський облрибокомбінат" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідачів Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області (відповідача 1), Виконавчого комітету Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області (відповідача 2), Товарної біржі "Універсальна земельна товарна біржа "Придніпровська" (відповідача 3) та ОСОБА_1 (відповідача 4) про:

- визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області № 220 від 12.11.2012 "Про питання комунальної власності";

- скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.12.2012, виданого Залозецькій селищній раді про право власності на гідроспоруди ставка № 5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнання недійсними результатів аукціону з продажу гідротехнічних споруд ставка № 5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного Тернопільською філією ТБ "Універсальна земельна товарна біржа" "Придніпровська", оформленого протоколом № 1 аукціону Залозецької селищної ради від 05.02.2013.

Позивач в обґрунтування позову посилається на порушення селищною радою та її виконавчим органом вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», зокрема, при прийнятті рішення №220 від 12.11.2012 та оформлення на його підставі права комунальної власності за селищною радою на гідроспоруди ставка №5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такі прийняті за відсутності документального підтвердження припинення права власності на майно ПАТ «Тернопільський облрибкомбінат». Відчуження спірного майна на торгах (аукціоні), який проведено Тернопільською філією ТБ «Універсальна земельна товарна біржа «Придніпровська» вважає неправомірним, оскільки майно не набуто радою у власність на законних підставах, а тому результати аукціону слід визнати недійсними як такі, що порушують право власності позивача на майно, передане товариству у процесі приватизації шляхом перетворення.

Ухвалою суду від 19.06.2019: прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/387/20 за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 ; підготовче судове засідання у даній справі призначено на 16.07.2020; встановлено строки сторонам та третій особі для подачі пояснень та відзиву.

10.07.2020 позивачем подано письмові пояснення б/н від 10.07.2020 (вх. №4456), в яких він наводить обґрунтування звернення з позовною вимогою до відповідача 4.

Ухвалою суду від 16.07.2020: відкладено підготовче судове засідання на 28.07.2020 встановлено сторонам строк для подачі заяв і клопотань, які мають подаватися і вирішуватись у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 28.07.2020: продовжено строк підготовчого провадження по справі №921/387/20; відкладено підготовче судове засідання на 21.09.2020, в якому оголошувалась перерва до 22.09.2020.

У письмових поясненнях б/н від 22.09.2020 (вх. №6519 від 22.09.2020) позивачем зазначено, що відповідно до протоколу №1 загальних зборів акціонерів ВАТ «Тернопільський облрибокомбінат» від 11.03.2011 приведено у відповідність тип та найменування товариства відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства». При цьому, змінено назву товариства на Публічне акціонерне товариство "Тернопільський облрибокомбінат" та затверджено статут товариства в новій редакції, відповідно до п.5 розділу ХVII Закону України «Про акціонерні товариства». Державна реєстрація змін нової редакції статуту ПАТ "Тернопільський облрибокомбінат" проведена 23.03.2011, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис №8002932.

У вказаних поясненнях ним також зазначено, що спірне майно числиться за інвентарним №222, що вбачається з п.78 Переліку нерухомого майна, що передане у власність ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат" (сторінка 6 дублікату Переліку). Вказаний Перелік є документом, який підтверджує набуття позивачем права власності на нерухоме майно. Підтвердженням цьому являється п.4 Порядку підтвердження державними органами приватизації факту передачі державного майна до статутного капіталу господарських товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації) (затвердженого Наказом Фонду державного майна України №17 від 12.01.2017) та п.п.2.2 Положення про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства (затвердженого Наказом Фонду державного майна України №2097 від 25.11.2003). Попри те, що на момент прийняття рішення про перетворення ДП «Тернопільський обласний виробничий рибокомбінат» у ВАТ «Тернопільський облрибокомбінат» чинне на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації права власності на нерухоме майно такого типу, відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 визнаються дійсними.

Ухвалою суду від 22.09.2020: прийнято до розгляду письмові пояснення Публічного акціонерного товариства "Тернопільський облрибокомбінат" б/н від 22.09.2020 (вх. №6519 від 22.09.2020) з додатками; залучено до участі у справі якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано - Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях; відкладено підготовче судове засідання на 09.10.2020; встановлено строк для подачі позивачу доказів надіслання на адресу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано - Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях копії позовної заяви з додатками та третій особі - для подачі письмових пояснень, в порядку ст. 168 ГПК України.

В підготовчому судовому засіданні 09.10.2020 судом оголошувалась перерва до 16.10.2020, про що повідомлено учасників справи ухвалою від 09.10.2020.

У поясненнях №10-114-01906 від 01.10.2020 (вх. №6960 від 06.10.2020), №10-114-01985 від 12.10.2020 (вх. №7258 від 15.10.2020) Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано - Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях зазначено, що згідно вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за N 399/2839), чинної на момент приватизації ДП «Тернопільський обласний рибокомбінат» та вимог Порядку підтвердження права власності на нерухоме майно (затвердженого наказом Фонду державного майна України №1450 від 22.07.1998) державними органами приватизації факту передачі державного майна до статутного капіталу господарських товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), що затверджений наказом Фонду державного майна України від 12.01.2017 № 17 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.02.2017 за № 170/30038, наказ Регіонального відділення "Про перетворення державного підприємства Тернопільського обласного виробничого рибокомбінату у відкрите акціонерне товариство "Тернопільський облрибокомбінат" від 12.10.1998 №1009 та Перелік нерухомого майна, що передане у власність відкритому акціонерному товариству "Тернопільський облрибокомбінат", наданий листами Регіонального відділення від 27.04.2000 №03-03/845, від 26.12.2008 №11-10-05144 є документами, що підтверджують передачу Регіональним відділенням до статутного капіталу Товариства об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою суду від 16.10.2020: прийнято до розгляду письмові пояснення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано - Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях №10-114-01906 від 01.10.2020 (вх.№6960 від 06.10.2020) та №10-114-01985 від 12.10.2020 (вх.№7258 від 15.10.2020); закрито підготовче провадження по справі №921/387/20 та призначено її до розгляду по суті на 12.11.2020.

Представником відповідача 4 - ОСОБА_1 , 12.11.2020 подано до матеріалів справи заяву б/н від 11.11.2020 (вх. №8222), в якій заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення №220 від 12.11.2012, оскільки з того часу по 12.11.2015 позивач не скористався своїм правом захисту порушеного права у трирічний строк, встановлений ст. 257 ЦК України. Окрім того, аукціон з продажу комунального майна відбувся 05.02.2013, за результатами якого гідроспоруди перейшли у власність ОСОБА_1 , а в подальшому до ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 17.11.2013. Вважаючи себе з 2011 року власником майна, позивач був зобов`язаний перевіряти та контролювати стан та наявність свого майна. З огляду на це, відповідач 4 просив суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 12.12.2020: прийнято до розгляду заяву відповідача №4 б/н від 11.11.2020 (вх.№8222 від 12.11.2020); відкладено розгляд справи по суті на 27.11.2020.

У запереченнях б/н від 27.11.2020 (вх. №8713 від 27.11.2020) представником позивача заперечено проти наслідків спливу строків позовної давності. З приводу цього ним зазначено, що матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення позивача про прийняття спірного рішення № 220. Також, у свідоцтві від 27.12.2012 та рішенні № 220 мова йде про гідротехнічні споруди, яким вже присвоєно адресу, а позивач, як власник майна, не звертався до Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області чи її виконавчого комітету для присвоєння такої адреси. Не може слугувати підставою для висновку про пропуск строку позовної давності і те, що в 2013 році вчинялися дії щодо відчуження вказаного нерухомого майна. Право власності позивача виникло в період, коли право власності на гідротехнічні споруди не підлягало державній реєстрації відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки державна реєстрація права власності на гідротехнічні споруди ставка № 5 не була проведена, то позивачу і не могло бути відомо про те, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчиняються будь-які дії щодо цього майна. Оформленню права комунальної власності на спірне майно передували дії органу місцевого самоврядування, спрямовані на присвоєння адреси об`єкту без відома позивача, тобто характеристики об`єкта нерухомого майна змінено без відома його власника саме з метою створення умов, при яких він не мав можливостей для отримання інформації про такі протиправні дії. Заява відповідача 4 не містить жодних доказів того, що позивач міг дізнатися про порушення своїх прав раніше. Разом з цим, відповідач 4 не є відповідачем за вимогами про визнання незаконним та скасування рішення № 220 та скасування свідоцтва від 27.12.2012, а тому позбавлений права заявляти про пропуск строку позовної давності за такими вимогами.

В судовому засіданні 27.11.2020 судом оголошувалась перерва до 03.12.2020, про що учасників справи повідомлено ухвалою від 27.11.2020.

01.12.2020 Залозецькою селищною радою подано заяву б/н від 01.12.2020 (вх. №8812) про застосування наслідків спливу позовної давності до вимоги про визнання незаконним та скасування рішення №220 від 12.11.2012, оскільки позивач не скористався своїм правом захисту порушеного права у трирічний строк, встановлений ст. 257 ЦК України, тобто з 12.11.2012 по 12.11.2015. Аукціон з продажу комунального майна відбувся 05.02.2013, за результатами якого гідроспоруди перейшли у власність ОСОБА_1 , а в подальшому до ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 17.11.2013. Вважаючи себе з 2011 року власником майна, позивач був зобов`язаний перевіряти та контролювати стан та наявність свого майна. Оголошення про проведення аукціону (відбувся 05.02.2013) було опубліковано не пізніше як за 20 календарних днів до дати проведення аукціону в місцевих друкованих виданнях. Тому, саме з 15.01.2013 починається перебіг строку позовної давності про визнання недійсними рішення селищної ради та свідоцтва про право власності. З позовних матеріалів вбачається, що позивач протягом 7 років не цікавився належним йому майном.

Відомості, що містяться в Державних реєстрах речових прав, Єдиному реєстрі судових рішень є загальнодоступними та загальновідомими, відтак, проявивши розумну обачність, здійснюючи періодично інвентаризацію основних засобів, а також контроль за об`єктами нерухомого майна позивач мав змогу своєчасно захистити своє порушене право. Зважаючи на наведене, орган місцевого самоврядування просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача в судовому засіданні 03.12.2020 підтримано позовні вимоги, з підстав наведених у позові та заперечено щодо застосування судом до заявлених вимог наслідків спливу строку позовної давності, з підстав викладених ним у запереченнях б/н від 27.11.2020.

Представник відповідача 4 в судовому засіданні 03.12.2020 просив відмовити у задоволенні позову, підтримавши заяву б/н від 11.11.2020 про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення №220 від 12.11.2012. Під час підготовчого провадження, від відповідача ОСОБА_1 до матеріалів справи не надходив відзив на позов.

Відповідачі 1, 2 та треті особи явку повноважних представників в судове засідання 03.12.2020 не забезпечили, про дату, час та місце його проведення повідомлялись у встановленому ст. 120 ГПК України порядку.

У встановлений судом в ухвалі від 19.06.2020 (про відкриття провадження у справі) строк відповідачі 1,2 та третя особа - ОСОБА_2 відповідно відзивів на позов та пояснень не надали.

В матеріалах справи містять докази вручення відповідачам 1, 2 та третій особі - ОСОБА_2 копій ухвал, постановлених у справі №921/387/20, що вказує про їх обізнаність про розгляд даної справи судом.

Окрім цього, про обізнаність відповідача 1 про перебування в провадженні господарського суду справи №921/387/20 вказує подана від його імені заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у частині 2 статті 178 ГПК України.

Відповідач 3 явку повноважного представника в судове засідання 03.12.2020 не забезпечив, відзиву на позов не надав. Про дату, час та місце його проведення повідомлявся у встановленому ст. 120 ГПК України порядку.

Однак, рекомендовані повідомлення, якими на юридичну адресу Товарної біржі "Універсальна земельна товарна біржа "Придніпровська" направлялись копії ухвал у даній справі повернулись на адресу суду без вручення адресату, із відміткою підприємства зв`язку «Укрпошта»: «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 № 755-IV якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Не перебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом відповідно за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.03.2018, винесеній по справі №911/1163/17.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програми фіксування судового процесу (судового засідання) "Акорд". Експертний висновок № 765 від 20.10.2017 до 20.10.2020.

Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер N108XE16D8145339B2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне:

12.11.2012, з метою ефективного використання нерухомого майна, що знаходиться на території Залозецької селищної ради, а також проведеною інвентаризацією гідроспоруд ставка №5 по АДРЕСА_2 та прийняттям їх на баланс селищної ради, виконкомом Залозецької селищної ради прийнято рішення №220 "Про питання комунальної власності", яким оформлено право комунальної власності за Залозецькою селищною радою на гідроспоруди ставка №5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1 рішення); доручено Зборівському районному бюро технічної інвентаризації зареєструвати дані гідроспоруди та видати свідоцтво на право комунальної власності.

Виконавчий комітет як станом на 12.11.2012, так і на час вирішення спору не володів правосуб`єктністю юридичної особи і діяв як орган Залозецької селищної ради.

На підставі даного рішення, 27.12.2012 Залозецькою селищною радою отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого здійснено реєстрацію права комунальної власності на гідроспоруди ставка №5 по АДРЕСА_1 , що складається з водовипуску з металічною трубою 1, греблі 2.

Як вбачається з долучених до справи матеріалів, 05.02.2013 відбувся аукціон з продажу комунального майна, об`єктом якого був лот №1, до складу якого увійшли гідротехнічні споруди ставка №5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (частина земляної греблі довжиною 20,0 м, водовипуск (поз.1). Організатором аукціону на підставі договору доручення №10/01/2013 від 10.01.2013 виступала Тернопільська філія Товарної біржі "Універсальна земельна товарна біржа "Придніпровська". Відповідно до Протоколу аукціону №1 від 05.02.2013 переможцем аукціону визнано ОСОБА_1 з ціновою пропозицією 13753 грн. Того ж дня, Протокол аукціону № 1 затверджено Залозецьким сільським головою ОСОБА_3 .

Дані обставини додатково підтверджено відповідачем-1 у листі-відповіді №234 від 23.04.2020 на адвокатський запит позивача від 19.03.2020.

Відповідно до змісту названого протоколу продаж гідроспоруд ОСОБА_1 здійснювався в процесі приватизації.

В провадженні Зборівського районного суду Тернопільської області перебувала справа №599/308/13-ц за позовом ОСОБА_1 до відповідача Залозецької селищної ради про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 26.03.2013, з врахуванням ухвали від 12.07.2013 про виправлення описки, у справі №599/308/13-ц: визнано дійсним договір купівлі-продажу гідротехнічних споруд ставка №5 (частина земляної греблі довжиною 20,0 м (поз.2), що безпосередньо прилягає до водовипуску (поз.1) симетрично від його розташування по АДРЕСА_1 ), який укладено 05.02.2013 між Залозецькою селищною радою Зборівського району Тернопільської області та ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на гідротехнічні споруди ставка №5, зокрема водовипуск (поз. 1) та частину земляної греблі довжиною 20,0 м. (поз. 2), що безпосередньо прилягає до водовипуску (поз. 1) симетрично від його розташування по АДРЕСА_1 .

Вищевказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось, а відтак набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Також, в провадженні Зборівського районного суду Тернопільської області перебувала справа №599/342/14-ц за позовом ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 14.03.2014, з врахуванням ухвали від 01.09.2014 про виправлення описки, у справі №599/342/14-ц: визнано дійсним договір купівлі-продажу гідротехнічних споруд ставка №5 - водовипуску (поз.1) та земляної греблі (поз.2) довжиною 20,0 м, яка безпосередньо прилягає до водовипуску (поз.1) симетрично від його розташування по АДРЕСА_1 ), який укладено 17.11.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на гідротехнічні споруди ставка №5 - водовипуску (поз. 1) та земляної греблі (поз. 2) довжиною 20,0 м., по АДРЕСА_1 .

Тернопільським апеляційним судом 17.03.2020 постановлено ухвалу, про повернення апеляційної скарги ОСОБА_4 - голові комісії по ліквідації Публічного акціонерного товариства "Тернопільський облрибокомбінат", поданої на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14.03.2014 у справі №599/342/14-ц, у зв`язку з відкликанням апеляційної скарги.

А тому, за інформацією сайту Єдиний державний реєстр судових рішень та сайту Судова влада України, судове рішення у цивільній справі №599/342/14-ц набрало законної сили 17.03.2020.

На підставі рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14.03.2014 та ухвали від 01.09.2014 про виправлення описки, у справі №599/342/14-ц, ОСОБА_2 14.01.2015 за номером запису про право власності 8380342, зареєструвала за собою право приватної власності на об`єкт нерухомості - гідротехнічну споруду №5, зокрема залізобетонний водовипуск з металічною трубою (позн. 1), земляна гребля (позн. 2), довжиною 20,0 м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №209196219 від 16.05.2020).

З 2016 року і на даний час фізична особа ОСОБА_2 є орендарем земельної ділянки площею 5,0742 га з кадастровим номером :01:001:0966 водного фонду державної форми власності, що знаходиться на території Залозецької селищної ради на території Залозецької селищної ради, на підставі договору оренди земельної ділянки №103 від 29.02.2016, укладеного з Тернопільською державною адміністрацією строком на 10 років, на якій розміщена гідроспоруда ставка №5, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Речове право щодо користування вказаною земельною ділянкою для рибогосподарських потреб зареєстровано 15.03.2016 у встановленому законом порядку, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №209196219 від 16.05.2020 (запис про інше речове право №13752976 від 15.03.2016).

Публічне акціонерне товариство "Тернопільський облрибкомбінат" вважає незаконними дії селищної ради в особі її виконавчого комітету по прийняттю рішення №220 від 12.11.2012 та оформлення права комунальної власності за радою на спірне нерухоме майно (гідроспоруди ставка №5), оскільки дані об`єкти не набуто радою у власність на законних підставах, адже власником спірного майна є товариство.

ВАТ "Тернопільський рибокомбінат" створений у процесі приватизації за ініціативою Фонду держмайна України, шляхом перетворення Тернопільського обласного виробничого рибокомбінату, яка проводилася в порядку, передбаченому Законами України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992, "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі" від 10.07.1996 та Положення про порядок приватизації майна підприємств і організацій рибної галузі, затвердженого наказами ФДМ України та Міністерством рибного господарства України від 11.10.1996 №1218/174, а також інших нормативних актів, прийнятих на їх виконання.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області від 12.10.1998 №1009 перетворено Державне підприємство "Тернопільський обласний виробничий рибокомбінат" у Відкрите акціонерне товариство "Тернопільський "Облрибокомбінат" з правами і обов`язками правонаступника, затверджено статут товариства та передано до статутного фонду нерухоме майно згідно Акту передачі.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області від 04.03.2011 № 88 "Про внесення змін до наказу регіонального відділення ФДМУ по Тернопільській області від 12.10.1998 №1009", з урахуванням Службової записки від 03.03.2011, внесено зміни до Наказу №1009, зокрема із п.2 виключено друге речення такого змісту: "Передати до статутного фонду ВАТ нерухоме майно згідно з актом передачі (Акт додається)".

Рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат" від 11.03.2011, оформленого протоколом №1, вирішено змінити тип та найменування ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат" на ПАТ "Тернопільський облрибокомбінат".

Як вказує позивач, в ході перетворення ДП "Тернопільський обласний виробничий рибокомбінат" у ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат", йому було передано ряд об`єктів нерухомого майна, зокрема по Рибгоспу "Заложці", вирощувальний став №5.

В підтвердження набуття права власності на спірні гідротехнічні споруди позивачем долучено до матеріалів справи дублікат Переліку нерухомого майна, що передане у власність ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат". Даний дублікат був виданий РВ ФДМУ по Тернопільській області за клопотанням позивача 13.08.2010.

Водночас позивач стверджує, що Акт прийому-передачі спірного майна у нього відсутній, оскільки підставою набуття права власності товариства на спірні гідротехнічні споруди ставка № 5 є даний Перелік майна, дублікат якого долучено до справи і згідно якого по рибгоспу "Заложці" під №78 значиться вирощувальний № 5 (інвентарний №222).

З 31.08.2015 позивач перебуває в процесі припинення за рішенням загальних зборів акціонерів, що вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань № від 15.06.2020. На даний час триває ліквідаційна процедура ПАТ "Тернопільський облрибокомбінат", в ході якої проведено інвентаризацію майна ПАТ "Тернопільський облрибокомбінат" та встановлено, що власником гідротехнічних споруд вирощувального ставу №5 є третя особа - громадянка ОСОБА_2 .

Оскільки вказані обставини свідчать про порушення майнових прав товариства на володіння, користування та розпорядження гідротехнічними спорудами ставу №5, тому позивач звернувся з позовом до суду для реалізації механізму судового захисту права власності.

З`ясувавши фактичні обставини, заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до положень ч.3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Статтею 26 вказаного Закону України встановлена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад.

У частині 2 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Частиною 4 ст. 55 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції

Станом на момент прийняття ФДМ України по Тернопільській області наказу № 1009 відносини власності врегулювалися нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - "ЦК УРСР") та Закону України "Про власність".

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 86 ЦК УРСР, с. 2 Закону України "Про власність", право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними.

Згідно частини 1 ст. 3 Закону України "Про власність" визначено, що суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава.

На момент набуття ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат" права власності на вирощувальний став № 5, Закон про власність передбачав таку форму власності як колективна, а серед суб`єктів права колективної власності ч. 1 ст. 20 Закону України "Про власність" визначала акціонерні товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про власність", об`єктом права власності акціонерного товариства є майно, придбане за рахунок продажу акцій, одержане в результаті його господарської діяльності, а також інше майно, набуте на підставах, не заборонених законом.

Однією із підстав виникнення колективної власності є перетворення державних підприємств в акціонерні товариства (ч. 1 ст. 21 Закону про власність).

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі", приватизація майна рибних господарств (рибокомбінатів, рибоводно-меліоративних станцій, нерестово-виросних рибницьких господарств), які спеціалізуються на вирощуванні рибопосадкового матеріалу та товарної риби у ставках, басейнах, лиманах та інших внутрішніх водоймах, здійснюється шляхом перетворення їх у колективні господарства або у відкриті акціонерні товариства на умовах, передбачених ст. ст. 5, 6 і 7 цього Закону. При цьому повинні забезпечуватися технологічна єдність виробництва та цілісність майнових комплексів.

Судом встановлено, що в ході перетворення ДП "Тернопільський обласний виробничий рибокомбінат" у ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат", останньому органом приватизації було передано до Статутного фонду ряд об`єктів нерухомого майна, зокрема по Рибгоспу "Заложці", вирощувальний став №5 під порядковим №78 (інвентарний №222), що вбачається з Наказу №1009 від 12.10.1998, на підставі якого формувався Перелік нерухомого майна, що передане у власність ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат". Даний доказ суд вважає належним в розумінні статті 76 ГПК України щодо підтвердження факту набуття спірного майна позивачем у власність.

Також слід зазначити, що хоча положення Порядку підтвердження права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Фонду державного майна України №1450 від 22.07.1998, і були чинними на момент приватизації товариства, втім Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області при видачі Наказу №1009, його положення могли не застосовуватись, з огляду на те, що даний нормативний акт не пройшов відповідної реєстрації в Міністерстві юстиції відповідно до Указу Президента України "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" № 493/92.

Положеннями Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 визначалося, що державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Проте, вона не містила вимог щодо державної реєстрації об`єктів, призначених для управління водними ресурсами, а також для запобігання шкідливій дії вод, тобто гідроспоруд.

Згідно з ч.1 ст. 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

За ч. 4 цієї статті якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідачі у справі своїм правом на подання відзиву не скористались, в підготовчому провадженні не заперечили обставин, на які посилається позивач та не подали доказів, з яких би вбачались такі заперечення.

З урахуванням викладеного, ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат" подано достатньо доказів набуття права власності на вирощувальний став № 5.

При цьому слід відзначити, що Закон України "Про власність" на момент набуття відкритим акціонерним товариством "Тернопільський облрибокомбінат" (1998 рік) права власності на вирощувальний став №5 не містив положень, які б визначали обов`язковість оформлення набутого права власності в той чи інший спосіб.

Згідно частини 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Станом на дату розгляду справи судом встановлено, що право власності на спірне майно зареєстровано за третьою особою ОСОБА_2 на праві приватної власності внаслідок його придбання за договором купівлі-продажу, котрий визнано в судовому порядку дійсним.

Підставою позову позивачем визначено порушення його права власності на нерухоме майно - гідротехнічні споруди ставу № 5, шляхом незаконного оформлення права комунальної власності на спірні гідроспоруди за селищною радою, їх подальшого відчуження відповідачу 4, а згодом третій особі - ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.1 Закону України "Про аквакультуру" від 18.09.2012 гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми (гідротехнічні споруди) - об`єкти нерухомого майна (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірноосушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.

Пунктом 1.9.18 Методики обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів та хвостів, затвердженої наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури №252 від 19 грудня 1995 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1995 року за №466/1002 встановлено, що гідротехнічні споруди-це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.

Отже, такий об`єкт як гідротехнічна споруда ставка є нерухомим майном, оскільки вона нерозривно пов`язана з землею і призначена для управління водними ресурсами, тобто її функціонування неможливе без існування водного об`єкту.

Стаття 181 Цивільного кодексу України відносить до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Метою державної реєстрації є реєстрація фактів, з якими пов`язуються виникнення, перехід або припинення речових прав.

Як зазначалося вище, речові права, зокрема, право власності за ВАТ "Тернопільський облрибкомбінат" на гідротехнічні споруди ставу № 5 в смт. Заложці, котрі є нерухомим майном позивачем не зареєстровані.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

У відповідності до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

З встановлених судом обставин вбачається, що ВАТ "Тернопільський облрибкомбінат" не здійснило за собою реєстрацію права власності на нерухоме майно, передане йому органом приватизації як вклад до статутного капіталу, а відтак на дату прийняття оспорюваних актів право власності на нерухоме майно, що належало товариству не було підтверджено у встановленому даним Законом порядку.

Залозецькою селищною радою прийнято рішення від 12.11.2012 за № 220 "Про питання комунальної власності", яким вирішено питання про оформлення права комунальної власності на спірне нерухоме майно - гідроспоруди ставка № 5 за Залозецькою селищною радою. Дане рішення прийнято у зв`язку з проведеною інвентаризацією гідроспоруд та їх прийняттям на баланс селищної ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі:

- відчуження власником свого майна;

- відмови власника від права власності;

- припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

- знищення майна;

- викупу пам`яток культурної спадщини;

- примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

- звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

- реквізиції;

- конфіскації;

- припинення юридичної особи чи смерті власника.

Судом встановлено, що ні ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат", ані ПАТ "Тернопільський облрибокомбінат" не приймалися рішення та не вчинялися дії, спрямовані на відчуження гідротехнічних споруд вирощувального ставу № 5 відповідачу 1 чи на припинення права власності на них в інший спосіб.

Як передбачено у ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно приписів ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно з п. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

За таких обставин, рішення про оформлення права комунальної власності на нерухоме майно за Залозецькою селищною радою прийнято всупереч ст.ст. 11, 328 ЦК України, ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", адже (за відсутності підстав для припинення права власності на гідротехнічні споруди ставу № 5 у товариства) були відсутні підстави для виникнення права комунальної власності на вказаний об`єкт у Залозецької селищної ради, відтак суд доходить висновку про незаконність прийняття рішення № 220 від 12.11.2012.

При цьому суд також враховує, що за змістом частини 3 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконком належить до виконавчих органів місцевого самоврядування, що діють за принципом розподілу повноважень у порядку і в межах, визначених цим та іншими законами.

Повноваження виконавчих органів у різних сферах регулюються главою 2 розділу II Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Згідно ч.6 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчий комітет селищної ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Враховуючи наведене та відсутність у виконавчого комітету Залозецької селищної ради статусу юридичної особи, приймаючи оскаржуване рішення він діяв як орган місцевої ради.

Саме на підставі цього рішення, Залозецькою селищною радою 27.12.2012 було оформлено свідоцтво про право власності на гідроспоруди ставка №5.

Що стосується вимоги про визнання недійсними результатів аукціону з продажу гідротехнічних споруд, проведеного 05.02.2013 Тернопільською філією товарної біржі "Універсальна земельна товарна біржа "Придніпровська", то суд відзначає наступне.

Відповідачем-3 на замовлення селищної ради було проведено аукціон з реалізації майна, що належало на праві власності Залозецькій селищній раді. Аукціон відбувся 05 лютого 2013, про що свідчить протокол №1 проведення аукціону, за результатами якого селищною радою було відчужено відповідачу 4 гідротехнічні споруди ставка № 5, до яких належить частини земляної греблі довжиною 20,0 м (поз. 2), водовипуск (поз. 1).

За результатами проведеного аукціону, 05.02.2013 укладений між Залозецькою селищною радою та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу майна визнано в судовому порядку (згідно рішення Зборівського районного суду від 26.03.2013 у справі № 599/308/13-ц та ухвали від 12.07.2013) дійсним, а також визнано за відповідачем 4 право власності на придбане спірне майно.

В подальшому, рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 14.03.2014, з врахуванням ухвали від 01.09.2014 про виправлення описки, у справі №599/342/14-ц: визнано дійсним укладений 17.11.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу гідротехнічних споруд ставка №5 та визнано за ОСОБА_2 право власності на гідротехнічні споруди ставка №5 по АДРЕСА_1 .

Дане рішення суду набрало чинності у встановленому порядку та стало в подальшому підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав.

Між тим, з огляду на встановлені господарським судом обставини щодо законності рішення №220 від 12.11.2012, свідоцтво про право власності від 27.12.2012 та результати аукціону з продажу вказаного майна, оформлені протоколом №1 від 05.02.2013, не можна вважати дійсними.

Однак, при цьому слід врахувати, що за викладеними у цивільному законодавстві правилами, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

ОСОБА_1 та Залозецька селищна рада у поданих заявах від 11.11.2020 та від 01.12.2020 просили суд застосувати загальний строк позовної давності у даній справі, вказавши, що такий позивачем пропущено без поважних причин при зверненні з позовом.

Позивач не навів причин пропуску позовної давності, які б суд визнав поважними. Натомість, з матеріалів справи слідує, що адвокатом позивача 19.03.2020 подано Залозецькій селищній раді запит щодо надання документів про оформлення права власності на спірні гідроспоруди, що вбачається з листа-відповіді № 234 від 23.04.2020.

Під час розгляду справи представником позивача вказано, що йому не було відомо про існування оспорюваних рішень та про реєстрацію права власності за третьою особою, оскільки таке право у позивача на спірне майно виникло в період, коли право власності на гідротехнічні споруди не підлягало обов`язковій державній реєстрації. Оскільки державна реєстрація права власності на гідротехнічні споруди ставка № 5 не була проведена, то позивачу і не могло бути відомо про те, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчиняються будь-які дії щодо цього майна. Також ним стверджено, що з 2012 року позивач не здійснює господарської діяльності на вказаному об`єкті.

Окрім того, спірному майну присвоєно адресу без відома товариства, тобто характеристики об`єкта нерухомого майна змінено без відома його власника, тим самим створено умови, при яких позивач не мав можливостей для отримання інформації про такі протиправні дії.

Товариство знаходиться в процесі ліквідації, про що суду надано відповідні докази, а відтак, останньому не могло бути відомо про існування даних актів.

З`ясовуючи початок перебігу строку позовної давності щодо позовних вимог у цій справі, з метою визначення правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України суд зважає на таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Загальні положення про позовну давність та порядок її обчислення визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Відповідно до статті 256, частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 Цивільного кодексу України).

На спірні правовідносини не поширюється положення ст. 268 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 Цивільного кодексу України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Оскільки позивачем, після його перетворення в акціонерне товариство, не вчинялось дій щодо реєстрації за собою права на гідроспоруди, та щодо користування ними, оспорюване рішення і свідоцтво про право комунальної власності на ці об`єкти (за вказаних вище умов) не доводились до відома позивача.

Проте, відповідачем 1 вчинялись дії щодо відкритого розпорядження цими об`єктами. Зокрема передано на реалізацію на аукціон.

Як вбачається з матеріалів справи та на цьому наполягає сам позивач, спірне майно було відчужено на аукціоні 05.02.2013 саме в межах приватизації. Його проведенню обов`язково передувало оголошення, опубліковане не пізніше як за 20 календарних днів до дати проведення аукціону в місцевих друкованих виданнях та інших виданнях, визначених органами приватизації (ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").

В позові та своїх поясненнях протягом усього слухання справи позивач, як на підставу заявлених вимог про визнання недійсними результату аукціону не посилався на порушення відповідачем процедури попередньої організації та проведення аукціону.

З огляду на те, що визначення підстав позову є виключним правом позивача, обставини дотримання відповідачем вимог закону при організації та проведенні 05.02.2013 аукціону не є предметом дослідження у даній справі.

Суд вважає, що саме з дати проведення аукціону 05.02.2013 починається перебіг строку позовної давності для вимог про визнання недійсними його результату, а також рішення виконавчого комітету селищної ради № 220 від 12.11.2012, свідоцтва про право власності від 27.12.2012.

Частиною 4 статті 319 ЦК України встановлена презумпція цивільного права про те, що власність зобов`язує.

Утім, з матеріалів справи слідує, що позивач протягом 7 років не цікавився належним йому майном.

Слід відзначити, що відомості, котрі містяться в Державних реєстрах речових прав, Єдиному реєстрі судових рішень є загальнодоступними та загальновідомими, відтак, проявивши розумну обачність, здійснюючи періодично інвентаризацію основних засобів, а також контроль за об`єктами нерухомого майна позивач мав змогу своєчасно захистити своє порушене право.

У даній справі, позивач протягом її слухання і до подання заяв про застосування строку позовної давності стверджував та не виявляв жодних сумнівів щодо ідентичності майна згаданого в Переліку нерухомого майна, що передане у власність ВАТ "Тернопільський облрибокомбінат" та об`єктів, згаданих в оскаржуваних актах.

Крім того, саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності з актами прийнятими щодо відчуження гідроспоруд. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо нього, бути обізнаною з його станом тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Приймаючи оскаржувані акти відповідачі діяли відкрито.

В той же час, відповідно до пояснень представника позивача, даних під час розгляду справи по суті, з 2012 року і до 2020 року акціонерне товариство не опікувалось гідроспорудами, які потребували догляду та не вчиняло щодо них жодних юридично значимих дій.

Обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, судом також не встановлено. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про пропуск позивачем загального строку позовної давності з причин, які не можна визнати поважними.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

З огляду на це, а також відповідні заяви відповідача 1 та відповідача 4, яких безпосередньо торкаються пред`явлені вимоги, в задоволенні позову про визнання недійсними рішення № 220 від 12.11.2012, виданого на його підставі свідоцтва від 27.12.2012 та проведеного на замовлення ради 05.02.2013 аукціону, переможцем якого став відповідач 4 слід відмовити через сплив позовної давності.

Щодо інших доводів та заперечень сторін спору, то суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", де Суд зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У справі "Трофимчук проти України" № 4241/03 від 28.10.2010 Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У даній справі судом надано відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному розумінні, а інші заперечення та доводи учасників справи не спростовують обставин, встановлених судом на підставі наявних у справі доказів та не заперечених сторонами справи.

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, в позові слід відмовити повністю.

В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 4, 12-13, 20, 50, 73-80, 86, 91, 123,129, 233, 236-240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10 грудня 2020 року.

Суддя І.П. Шумський