ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2020 р. Справа№ 910/15747/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

при секретарі Островерха В.Л.

за участю представників зазначених в протоколі від 08.12.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АЗОТ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 (повний текст складено 12.08.2020)

у справі № 910/15747/19 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»

до Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «АЗОТ» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - відповідача) про визнання недійсним Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016, укладеного між ПАТ «АЗОТ» та АТ «Укртрансгаз».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу», п. 5 глави 1 розділу І, п. 2 глави 2 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, постанові НКРЕП від 30.09.2015 №2479 «Про затвердження Типового договору транспортування природного газу» та ст.ст. 179, 184 Господарського кодексу України, оскільки Договір транспортування природного газу, укладений між сторонами не відповідає типовій формі та змісту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2020 у справі №910/15747/19 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, а саме: Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/15747/19 у задоволені позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що під час розгляду даної справи позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору. Дійсність зобов`язань за договором транспортування магістральними трубопроводами природного газу №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016 була встановлена судовим рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.05.2017 під час розгляду справи № 925/343/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2017. Крім того, судом встановлено, що будь-яких доказів на підтвердження порушення або невизнання прав та охоронюваних законом інтересів позивача суду не надано, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «АЗОТ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/15747/19 та ухвалити нове, яким позов ПрАТ «АЗОТ» до АТ «Укртрансгаз» задовольнити, визнати недійсним Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016, укладений між ПрАТ «АЗОТ» та АТ «Укртрансгаз».

На переконання апелянта, суд дійшов неправомірного висновку про відсутність необхідності укладення учасниками ринку природного газу договору транспортування природного газу з дотриманням його типової форми. Як зазначає апелянт, спірний Договір не відповідає ані формі, ані змісту типовому договору, зміст розділів Договору не відповідає змісту тих самих розділів Типового договору транспортування природного газу.

Апелянт також вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо преюдиціального значення рішення Господарського суду Черкаської області від 04.05.2017 у справі №925/343/17, оскільки факт відповідності чи невідповідності спірного Договору у справі №925/343/17 не досліджувалось.

Крім того, апелянт зазначає, що він не є ані оператором установки LNG, ні оператором газосховища, ні газовидобувним підприємством, ні оператором газорозподільної системи, ні прямим споживачем, а тому відсутні правова можливість для укладення договору транспортування природного газу між сторонами, оскільки це суперечить Кодексу газотранспортної системи в цілому. Договір транспортування природного газу, укладений між позивачем та відповідачем, визначає інший порядок обліку газу, що суперечить вимогам Кодексу газотранспортної системи та містить інший порядок визначення якості газу. Порядок оформлення актів наданих послуг з транспортування газу взагалі не відповідає вимогам, встановленим главою 7 розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Азот» у справі №910/15747/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 у справі №910/15747/19 залишено без руху апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Азот».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі № 910/15747/19 та поновлено зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі № 910/15747/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17.11.2020. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/15747/19. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, пояснення, заяви, клопотання до 23.10.2020.

22.10.2020 Акціонерне товариство «Укртрансгаз» надіслало на адресу Північного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому відповідач не визнає апеляційну скаргу та просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/15747/19 без змін. Відповідач зазначає, що нормами ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» не встановлюється, що послуги з транспортування природного газу в обов`язковому порядку подаються на підставі Типового договору транспортування природного газу, лише вказано, що Договір затверджується Регулятором.

Як зазначив відповідача, позивач не є ані оператором установки LNG, ні оператором газосховища, ні газовидобувним підприємством, ні оператором газорозподільної системи, ні прямим споживачем, а тому укладення Договору транспортування між сторонами відповідно до умов Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497, не передбачено. Крім того, ані Закон України «Про ринок природного газу», ані інший нормативний акт таку вказівку не містить.

Дійсність договору транспортування природного газу, укладеного між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування, який не є оператором установки LNG, оператором газосховища, газовидобувним підприємством, оператором газорозподільної системи або прямим споживачем, за заявою такого замовника послуг транспортування, підтверджується укладенням такого договору з урахуванням вимог ч. 3 ст. 180 ГК України та принципу недискримінації, що передбачає забезпечення оператором ГТС надання послуг, що відповідають потребам ринку природного газу, зокрема послуги транспортування природного газу.

Рішеннями у справах №925/343/17 та №925/1066/19, які розглянуті Господарським судом Черкаської області, встановлено виконання сторонами умов спірного Договору, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при вчиненні правочину.

Відповідач зазначив, що для замовлення послуги з транспортування природного газу об`єкти замовника послуг транспортування не обов`язково повинні бути під`єднані до газотранспортної системи, оскільки замовник послуг транспортування, зокрема, одержує право доступу до віртуальної точки, на якій відбувається передача природного газу - для подальшого його транспортування газотранспортною системою в газорозподільчій мережі, до яких під`єднані об`єкти такого замовника послуг транспортування.

Таким чином, спірний договір укладений за ініціативою ПАТ «АЗОТ» з урахування п. 2 глави 1 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи та передбаченим п. 1 глав 1 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи, а обов`язком АТ «Укртрансгаз» є укладення такого договору за умов наведених у Кодексі газотранспортної системи.

Щодо актів наданих послуг, обсягу та якості природного газу, то вказані умови спірного Договору відповідають вимогам Кодексу газотранспортної системи, а акти надання послуг не є тотожними з актами приймання-передачі природного газу та мають різну правову природу.

Крім того, на переконання відповідача, позивачем не вірно обраний спосіб захисту у даній справі, оскільки позивачем не доведено, в чому полягає порушення його права, та яким чином даний позов забезпечить поновлення його порушеного права.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 відкладено розгляд справи №910/15747/19 на 08.12.2020.

Представник позивача в судовому засіданні 08.12.2020 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення місцевого господарського суду у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.12.2020 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив суд апеляційної інстанції у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа своїх представників в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-4, 7 ст. 120 ГПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Цей термін може бути скорочений судом у випадку, коли цього вимагає терміновість вчинення відповідної процесуальної дії (огляд доказів, що швидко псуються, неможливість захисту прав особи у випадку зволікання тощо). Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно поштового повідомлення 971) уповноваженим представником третьої особи 23.11.2020 отримано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 у справі №910/15747/19.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

27.12.2016 між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» (далі - Газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Азот» (далі - Замовник) укладено Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /12-49743/ПЗ, за умовами якого Газотранспортне підприємство зобов`язалося надати Замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу Замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС), а Замовник зобов`язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та в порядку, що передбачені умовами Договору. (а.с. 12-14).

Річний плановий обсяг транспортування природного газу визначено у п. 1.2 Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору підставою для транспортування газу магістральними трубопроводами є підтверджуючі в установленому порядку Оператором Єдиної газотранспортної системи України місячні номінації природного газу для забезпечення споживачів Замовника або на власні потреби Замовника.

Згідно п. 3.1 Договору послуги з транспортування газу оформлюються Газотранспортним підприємством і Замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами (далі - акти наданих послуг), які є підставою для проведення остаточних розрахунків Замовника з Газотранспортним підприємством (п. 3.4 Договору).

Пунктом 4.3 Договору визначено, що якість газу, що передається сторонами на пунктах приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи Газотранспортного підприємства та на ГРС, повинна відповідати вимогам, установленим державними стандартами, технічними умовами, нормативно-технічними документами щодо його якості. Якість газу визначається методом, що передбачені державними стандартами та нормативно-технічними документами. Газотранспортне підприємство на підставі письмового запиту Замовника надає йому документ, що підтверджує фізико-хімічні показники газу, але не частіше одного разу на місяць.

Згідно п. 5.1 Договору розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюється за тарифами, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Законом України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 № 329-VIII (далі - Закон № 329-VIII) визначено правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Згідно п.п. 9, 19, 45 ч. 1 ст. 1 Закону № 329-VIII замовниками є фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг: приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи; транспортування природного газу; розподіл природного газу; зберігання (закачування, відбір) природного газу; послуги установки LNG; оператором газотранспортної системи є суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників); транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу; газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об`єктами і спорудами, пов`язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Статтею 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт» від 15.05.1996 №192/96-ВР (далі - Закон №192/96-ВР) визначено, що магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об`єктами і спорудами, зв`язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Статтею 32 Закону № 329-VIII визначено, що транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором. Оператор газотранспортної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів транспортування природного газу із замовниками. Оператор газотранспортної системи зобов`язаний забезпечити надання послуг, що відповідають потребам ринку природного газу, зокрема послуги транспортування природного газу з або без гарантії реалізації права користування потужністю, послуги транспортування природного газу на різні періоди тривалості тощо.

Відповідно до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2493 (далі - Кодекс ГТС) договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги).

Згідно п. 2 глави 1 розділу VIII Кодексу ГТС для укладення договору транспортування замовник послуг транспортування надає оператору газотранспортної системи: заяву на укладення договору транспортування, за формою оператора газотранспортної системи, є публічною інформацією та оприлюднюється на його веб-сайті; у випадку, якщо замовником послуг транспортування є нерезидент України, додатково надається документ, що підтверджує його реєстрацію в якості суб`єкта господарювання в країні його постійного місцезнаходження; документи, що підтверджують повноваження осіб представляти, у тому числі вчиняти правочини, замовника послуг транспортування.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зі змісту ст. ст. 626, 627, 629 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 3 ст. 184 ГК України визначено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Згідно п.п. 2-4 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 вказала, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на невідповідність форми та змісту спірного правочину Типовому договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497, оскільки відсутні розділи, такі як: «потужність номінації», «визначення вартості та порядок розрахунків за договірну потужність», «визначення вартості послуг балансування та порядок розрахунків за них», «визначення додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу», «фінансове забезпечення», «конфіденційність», «обмін інформації», «заяви і гарантії».

Відсутність, вказаних позивачем розділів в оспорюваному правочині, не є визначеною Законом підставою для визнання недійсним цього правочину.

Позивачем не доведено наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину (господарського договору) недійсним на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

В свою чергу, постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 є підзаконним нормативно-правовим актом, тоді як згідно з наведеною ч. 3 ст. 179 ГК України обов`язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону, про що зазначено у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №914/813/17, від 10.09.2019 у справі №925/1051/18.

Відповідно до ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що за рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.05.2017 у справі №925/343/17, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017, стягнуто з відповідача на користь позивача 27 273 930,72 грн основного боргу, 70 195,41 грн 3% річних, 635 154,47 грн пені за порушення умов Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами за Договором №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016 в частині оплати за надані послуги.

Дійсно у вказаному провадження не досліджувалось питання недійсності Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами за №/12-49743/ПЗ від 27.12.2016, проте вказане судове рішення свідчить про виконання сторонами умов спірного Договору та отримання відповідачем послуг з транспортування магістральними трубопроводами природного газу від позивача без зауважень.

Доводи апелянта про те, що він не є ані оператором установки LNG, ні оператором газосховища, ні газовидобувним підприємством, ні оператором газорозподільної системи, ні прямим споживачем, а тому відсутні правова можливість для укладення договору транспортування природного газу між сторонами, апеляційним господарським судом до уваги не приймається, оскільки наведене не може свідчити про наявність фактичних обставин, з якими Закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Замовник послуг транспортування, об`єкти якого безпосередньо непідключені до газотранспортної системи має можливість за власною ініціативою укласти з оператором газотранспортної системи договір на транспортування природного газу, за умови виконання вимог Кодексу ГТС.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №916/1971/18, предметом розгляду якої є визнання договору про транспортування природного газу від 01.08.2018 № укладеним в редакції позивача, то вказана справа не є релевантною для вирішення даного спору, оскільки предмети позову є різними.

Більше того, у разі якщо позивач вважає, що положення Договору слід змінити у зв`язку із відсутністю, наведених ним розділів, він не позбавлений права внести такі зміни шляхом укладення Додаткової угоди, а не визнавати такий Договір недійсним.

Згідно п. 3.1 Договору якщо Замовник та/або споживачі отримують газ в мережі газорозподільного підприємства, даними для складення актів наданих послуг є дані газорозподільного підприємства про обсяги протранспортованого ним природного газу Замовнику та/або споживачам.

Кількість протранспортованого Газотранспортним підприємством газу Замовника до мережі газорозподільного підприємства визначається вузлами обліку газу, які встановлена на ГРС. Прилади обліку газу повинні відповідати вимогам, установленим для таких приладів обліку спеціально уповноваженим органом у сфері метрології (п. 4.2 Договору).

Відповідно до п.п. 1, 2 глави 2 розділу ІІІ Кодексу ГТС приймання-передача природного газу у фізичних точках входу та точках виходу здійснюється виключно за наявності комерційного ВОГ (ПВВГ). Комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що передає природний газ. Якщо у сторони, що передає газ, відсутній комерційний ВОГ (ПВВГ), комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що приймає газ.

Згідно п. 4 ч. 2 глави 7 розділу ІІІ Кодексу ГТС приймання-передача природного газу між оператором газотранспортної системи та оператором газорозподільної системи відбувається в точках комерційного обліку газу на газорозподільних станціях і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

За змістом розділу ХІІ Кодексу ГТС вбачається, що підписані щомісячні акти приймання-передачі газу є підставою для проведення алокації щомісячних обсягів природного газу для замовників послуг транспортування. Алокація обсягів природного газу є підставою для виставлення рахунків замовника послуг транспортування, у тому числі замовника послуг транспортування, у тому числі замовникам послуг транспортування, що використовують потужності на основі підтвердженої номінації.

Вказане свідчить про відповідність умов Договору щодо використання для складання актів надання послуг даних газорозподільного підприємства, отримані за наслідком обліку природного газу на ГРС.

Згідно п. 6.1.6 Договору Газотранспортне підприємство зобов`язане виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством та Договором, а за п. 6.1.7 Договору зобов`язане забезпечувати дотримання дисципліни транспортування газу.

Отже, вказані умови Договору зобов`язують відповідача в частині обліку природного газу дотримуватись норм Кодексу ГТС.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач в порушення вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України не навів та не довів суду належними та допустимими доказами яке саме право його порушено, в чому полягає таке порушення, якщо воно мало місце. Крім того, позивач не навів та не довів підстав, з якими Закон пов`язує недійсність правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/15747/19 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Азот» задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Публічне акціонерне товариство «Азот».

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі № 910/15747/19 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «АЗОТ».

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/15747/19.

4. Матеріали справи №910/15747/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.12.2020.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська