СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2020 р. Справа № 905/88/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Пуль О.А.,

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бахмут-Агро" (вх.№2903 Д/2) та апеляційну скаргу Луганського національного аграрного університету (вх.№2939 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 16.09.2020, ухвалене суддею Говоруном О.В. у приміщенні господарського суду Донецької області 16.09.2020 о 15:50 годині (повне рішення складено 28.09.2020) у справі №905/88/20

за позовом виконуючого обов`язки керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м.Костянтинівка Донецької області,

до 1) Луганського національного аграрного університету, м. Старобільськ Луганської області, в особі відокремленого структурного підрозділу "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету", с.Іллінівка Костянтинівського району Донецької області,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Бахмут-Агро", с.Яковлівка Бахмутського району Донецької області,

про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

Виконуючий обов`язки керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Відокремленого структурного підрозділу "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" (відповідач1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бахмут-Агро" (відповідач2) про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку.

Ухвалою суду від 24.02.2020 первісного відповідача1 замінено на належного відповідача1 - Луганський національний аграрний університет в особі відокремленого структурного підрозділу "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету".

Рішенням господарського суду Донецької області від 16.09.2020 позов задоволено частково. Визнано недійсним договір №18 від 22.04.2019 про надання послуг, пов`язаних з виробництвом сільськогосподарської продукції, укладений між Луганським національним аграрним університетом в особі відокремленого структурного підрозділу "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бахмут-Агро". Закрито провадження у справі щодо вимоги про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Бахмут-Агро" звільнити земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної форми власності, площею 330 га.

Суд першої інстанції зазначив, що зміст договору про надання послуг, пов`язаних з виробництвом сільськогосподарської продукції від 22.04.2019, не відповідає вимогам законодавства та суперечить інтересам держави, оскільки земельні ділянки, що передаються в користування відповідним освітнім закладам, мають використовуватись виключно для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства та не можуть бути використані з метою отримання прибутку. В частині закриття провадження щодо позовної вимоги про зобов`язання звільнити земельну ділянку, в порядку п.4 ч.1 ст.231 ГПК України, рішення мотивовано тими обставинами, що прокурором у цій частині подано заяву про зменшення позовних вимог (розцінену судом як заяву про відмову від однієї немайнової вимоги), в якій вказано, що станом на момент подання позову до суду спірна земельна ділянка не знаходилась в обробці та не була зайнята.

Досліджуючи обставини щодо дотримання прокурором встановленого чинним законодавством порядку звернення з позовом, суд першої інстанції зазначив наступне: починаючи з 02.07.2019 Міністерство освіти і науки України було обізнано про наявність допущених порушень інтересів держави, мало відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам до суду в розумний строк не звернулось; сам факт незвернення до суду органу державної влади протягом тривалого часу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження в цій частині, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з відповідним позовом; 28.12.2019 прокурор, на виконання приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", повідомив позивача про намір звернутись в інтересах Міністерства освіти і науки України до Господарського суду Донецької області з позовною заявою в даній справі; з часу повідомлення прокурором про виявлені порушення, Міністерством не вживались дієві заходи щодо відновлення порушених прав держави, також, під час розгляду справи в суді Міністерство не надало будь-яких доказів, що свідчили б про наявність бажання здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом, тому місцевий господарський суд дійшов висновку, що підстави для представництва прокурором інтересів держави підтверджені, звернення прокурора в інтересах держави до господарського суду в цій справі відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави та направлено на їх захист.

Другий відповідач, ТОВ "Бахмут-Агро", подав апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі; судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

Апелянт зазначає, що спір у даній справі виник не щодо окремої земельної ділянки, а щодо 330 гектарів землі, які складаються із окремих земельних ділянок, із визначеними кадастровими номерами; за даними Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідними кадастровими номерами земельних ділянок закріплено правовий статус земельних ділянок - землі сільськогосподарського призначення державної власності, власник - Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, однак позивачем та судом першої інстанції не приділялося уваги повноваженням Міністерства освіти і науки України в частині розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності; не з`ясувавши ці обставини, Господарський суд Донецької області оскаржуваним рішенням підтримав позицію позивача щодо розпорядження спірними землями Міністерством освіти і науки України замість Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області та відкрив провадження за позовом прокурора, який представляє інтереси держави в особі неналежного позивача. Також апелянт посилається на те, що Луганський національний аграрний університет (землекористувач спірних земель) є вищим навчальним закладом і у своїй діяльності керується також спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України "Про вищу освіту", який дозволяє використовувати закріплене майно для провадження власної господарської діяльності; ґрунтуючи свої доводи і висновки на ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту", суд першої інстанції не надав правової оцінки визначенню "освітнє призначення", тоді як у Земельному кодексі України такий вид використання землі відсутній; Луганський національний аграрний університет як правонаступник учгоспу Костянтинівського сільськогосподарського технікуму отримав відповідні земельні ділянки ще до набрання чинності Земельним кодексом України. Апелянт наполягає на тому, що спірний договір відповідає вимогам чинного законодавства. Окрім того, заявник скарги вказує на те, що всупереч нормам процесуального права суд першої інстанції не повідомляв про розгляд справи третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. Також, на думку апелянта, місцевий господарський суд неправомірно розцінив заяву позивача про зменшення позовних вимог як заяву про відмову від однієї вимоги - оскільки за змістом вказаної заяви позивач сам відмовляється від основної підстави для звернення до суду, а саме, такої підстави як самоусунення Луганського національного аграрного університету від самостійного господарювання на наданих землях та наявності у спірному договорі ознак фактичного користування спірними землями ТОВ "Бахмут-Агро".

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) відкрито провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 03.12.2020, встановлено учасникам справи строк до 27.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також для подання заяв, клопотань тощо.

Перший відповідач, Луганський національний аграрний університет, також подав апеляційну скаргу, в якій просить вищевказане рішення скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі; стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь Луганського національного аграрного університету сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір.

Апелянт зазначає, що місцевим господарським судом в порушення норм процесуального права не було залучено до участі у справі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області; прокурором невірно визначений суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено повноваження у спірних правовідносинах, оскільки власником спірних земель є Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, а не Міністерство освіти і науки України, також у матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення прокурором компетентного органу про намір звернутися до суду з даним позовом та надання можливості вказаному органу відреагувати на повідомлення протягом розумного строку. За твердженням заявника скарги, місцевий господарський суд дійшов хибного висновку щодо порушення відповідачем-1 мети використання землі, на якій надавалися послуги за спірним договором; також необґрунтованим є висновок суду про недоведеність відповідачем-1 неможливості надання послуг, пов`язаних з освітньою діяльністю у ВСП "Костянтинівський коледж ЛНАУ" власними засобами, без залучення відповідача-2, а також висновок щодо підміни основної мети діяльності відповідача-1 при укладенні спірного договору. Апелянт наполягає на тому, що спірний договір відповідає вимогам чинного законодавства, та стверджує, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту інтересів держави, оскільки на момент його звернення до суду спірний договір було повністю виконано і строк його дії закінчився, при цьому не доведеним є факт використання земельної ділянки відповідачем-2. Також, на думку апелянта, місцевий господарський суд неправомірно розцінив заяву позивача про зменшення позовних вимог як заяву про відмову від однієї вимоги - оскільки прокурор зазначеною заявою фактично змінив предмет позову.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 відкрито провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 03.12.2020, для спільного розгляду з апеляційною скаргою ТОВ "Бахмут-Агро", встановлено учасникам справи строк до 27.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також для подання заяв, клопотань тощо.

26.11.2020, тобто в межах установленого судом строку, заступник керівника Костянтинівської місцевої прокуратури направив поштою відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Бахмут-Агро", в якому зазначає, що відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником спірних земельних ділянок загальною площею 330 га є ГУ Держгеокадастру у Донецькій області (тому рішення суду може вплинути на реалізацію ГУ Держгеокадастру у Донецькій області повноважень щодо здійснення розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної форми власності, державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою тощо), а правокористувачем - Луганський національний аграрний університет. Вказані земельні ділянки мають цільове призначення: для виробництва сільськогосподарської продукції, сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності; розпорядження державним майном - земельними ділянками, наданими ВСП "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" на праві постійного користування, відповідно до ч.7 ст.8 Закону України "Про професійно-технічну освіту", відноситься до компетенції Міністерства освіти і науки України як органу виконавчої влади, якому підпорядкований ВСП "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету", тому позов подано прокурором в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України; об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. Також прокурор зазначає, що суд першої інстанції правомірно розцінив заяву про зменшення позовних вимог як заяву про відмову від однієї вимоги. Прокурор просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "Бахмут-Агро" без задоволення.

30.11.2020, тобто з пропущенням визначеного судом строку, Міністерство освіти і науки України надіслало поштою відзив на апеляційну скаргу (без клопотання про поновлення вищевказаного строку), в якому просить суд прийняти об`єктивне та законне рішення відповідно до чинного законодавства України; розглядати справу без участі представника Міністерства освіти і науки України. Вказаний відзив надійшов до суду 02.12.2020.

02.12.2020 у зв`язку з відпусткою судді Фоміної В.О. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

Присутні в судовому засіданні 03.12.2020 представники прокуратури та другого відповідача підтримали викладену ними письмово правову позицію.

Представник першого відповідача на підтвердження своїх повноважень надав лише довіреність (без надання доказів на підтвердження того, що відповідна особа є адвокатом) та посадову інструкцію. При цьому Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить відомостей про наявність у зазначеної особи повноважень діяти від імені Луганського національного аграрного університету в порядку самопредставництва. За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 56, 58, 60 ГПК України, а також правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 908/592/19, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідної особи повноважень на участь у судовому засіданні від імені першого відповідача в порядку представництва (самопредставництва), тому її не було допущено до участі в засіданні.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників прокуратури та другого відповідача, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційних скарг у даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутні в судовому засіданні представники прокуратури та другого відповідача погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Відповідно до акту на право постійного користування землею від 22.10.1958, учгоспу Костянтинівського сільськогосподарського технікуму надано в постійне користування земельну ділянку площею 599,18 га (т.1 а.с.55-74).

Місцевим господарським судом також встановлено і учасниками справи не заперечується, що перший відповідач у даній справі є правонаступником землекористувача за вказаним актом.

22.04.2019 між першим відповідачем (замовник) та другим відповідачем (виконавець) укладено договір №18 про надання послуг, пов`язаних з виробництвом сільськогосподарської продукції, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується за рахунок своїх засобів, техніки, матеріалів, робочої сили надати послуги, пов`язані з виробництвом сільськогосподарської продукції (т.1 а.с.31-33).

Зазначений договір був укладений із застосуванням процедури проведення відкритих торгів через програму "Прозоро" (т.3, а.с.152 - 200).

Згідно з п.2.1 договору, виконавець виконує послуги на земельних ділянках загальною площею 330 га, що відносяться до державної власності та закріплені за замовником на праві постійного користування та знаходяться за адресою: Донецька обл., Костянтинівський р-н, с.Іллінівка, вул.Учбова, 1.

Договором передбачено, що послуги виконавцем надаються поетапно за свій рахунок з використанням матеріалів, сільськогосподарської техніки, добрив, засобів захисту рослин, за участю працівників або спеціалістів, залучених виконавцем відповідно до чинного законодавства. Транспортування зібраного врожаю виконавцем здійснюється за домовленістю сторін у місце визначене замовником (п.2.3, 2.4 договору). Загальна сума договору складає 3268188,00 грн.; відповідно до п.6.2 договору, розрахунок по договору проводиться замовником після збирання врожаю, але не пізніше 31.12.2019; договір вступає в законну силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019 (п.7.1 договору).

Вважаючи, що вказаний договір є незаконним і таким, що суперечить інтересам держави, прокурор звернувся до суду з позовною заявою в даній справі (позовну заяву надіслано поштою 30.12.2019).

За результатами розгляду справи суд першої інстанції частково задовольнив позов - з наведених вище підстав.

У відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено вище, предметом розгляду в даній справі є позов прокурора, поданий в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку. В ході апеляційного провадження заявники скарг в якості однієї із обставин, що, на їхню думку, є підставою для скасування оскаржуваного рішення зазначали про недотримання прокурором установленого законом порядку звернення до суду, зокрема, посилаючись на те, що прокурором невірно визначений суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено повноваження у спірних правовідносинах, оскільки власником спірних земель є Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, а не Міністерство освіти і науки України, також у матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення прокурором компетентного органу про намір звернутися до суду з даним позовом та надання можливості вказаному органу відреагувати на повідомлення протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам та обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Тобто, згідно зі змістом наведених норм закону та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, необхідними передумовами для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі певного компетентного органу є визначення такого органу та доведення факту його бездіяльності.

В обґрунтування вищевказаних обставин прокурор зазначив, що розпорядження державним майном - спірними земельними ділянками - відноситься до компетенції Міністерства освіти і науки України як органу виконавчої влади, якому підпорядкований ВСП "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету"; відповідно до інформації Міністерства освіти і науки України №11/389-19 від 11.12.2019, об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти (в тому числі, земельні ділянки) не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. При цьому жодних посилань на бездіяльність Міністерства освіти і науки України позовна заява не містить.

До позову, поданого 30.12.2020, прокурором додано копію листування із Міністерством освіти і науки України, а саме:

- копію листа від 21.11.2019 (т.1 а.с.107-109), яким прокурор повідомив Міністерство про виявлені порушення земельного законодавства, що були вчинені сторонами у зв`язку з укладанням договору від 22.04.2019 №18, просив повідомити, чи було відомо міністерству про факт використання земельної ділянки другим відповідачем з порушенням вимог земельного законодавства та Закону України "Про освіту", а також просив повідомити, які заходи були вжиті міністерством.

- копію листа-відповіді від 11.12.2019, в якому Міністерство освіти і науки повідомляє, що ним розглянуто листи прокурора від 02.07.2019 та від 21.11.2019 щодо використання земельної ділянки ВСП "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" не за цільовим призначенням та укладання договору від 22.04.2019 №18 з ТОВ "Бахмут-Агро"; зазначає про відсутність інформації про укладення вищевказаного договору, а також про те, що Міністерство звернулось до правоохоронних органів щодо надання правової оцінки діям посадових осіб, що призвели до втрати державного майна Луганського національного університету (т.1 а.с.110-111).

- копію листа-повідомлення від 28.12.2019 про представництво інтересів держави (у порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"), в якому прокурор повідомляє Міністерство освіти і науки України про намір звернутись до господарського суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, оскільки вказане Міністерство має виступати компетентним суб`єктом владних повноважень щодо захисту зазначених інтересів держави (т.1 а.с.112-118). Доказів направлення зазначеного листа від 28.12.2018 адресату прокурором суду не надано.

Місцевий господарський суд, надавши оцінку вищенаведеним доказам, дійшов висновку про підтвердженість факту бездіяльності Міністерства освіти і науки України, яким з липня 2019 року (з часу отримання першого повідомлення від прокурора про виявлені порушення) не вживались дієві заходи щодо відновлення порушених прав держави, а також зазначив в оскаржуваному рішенні, що під час розгляду справи в суді Міністерство не надало будь-яких доказів, які б свідчили про наявність бажання здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту норм чинного законодавства, якими врегульовано порядок звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави, саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз.2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №910/6144/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18, від 10.11.2020 у справі № 903/504/16 тощо).

Однак у даній справі прокурором про таку бездіяльність не зазначено ні в повідомленні від 28.12.2018, ні в позовній заяві, та не обґрунтовано, в чому саме вона полягає. Зокрема, прокурором у позовній заяві не наведено ні причин незвернення відповідного компетентного органу до суду, ні обставин, які б свідчили про те, що такі причини з`ясувати неможливо.

У позовній заяві прокурор лише вказує, що Міністерством освіти і науки України зазначено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, та повідомлено про відсутність інформації щодо погодження договорів, укладених між ВСП "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" та ТОВ "Бахмут-Агро". При цьому прокурором не надано жодного мотивування - яким чином вищенаведене свідчить про бездіяльність Міністерства, тобто про те, що даний компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Місцевий господарський суд фактично самостійно зробив відповідні висновки про бездіяльність Міністерства освіти і науки, не надавши оцінки обставинам, вказаним у листі Міністерства освіти і науки України від 11.12.2019 щодо звернення Міністерства до правоохоронних органів, а також тій обставині, що із вказаного листа, надісланого у відповідь на повідомлення прокурора щодо використання земельної ділянки ВСП "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" не за цільовим призначенням та укладання договору від 22.04.2019 №18 з ТОВ "Бахмут-Агро", не вбачається відмови Міністерства від вжиття будь-яких заходів щодо захисту інтересів держави, в тому числі - відмови від звернення до суду.

Окрім того, матеріали справи не містять листа прокуратури від 02.07.2019, на який посилається місцевий господарський суд в обґрунтування висновку про бездіяльність позивача з липня 2019 року.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що під час розгляду справи в суді Міністерство не надало будь-яких доказів, які б свідчили про наявність бажання здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом - не можуть бути визнані належними аргументами, оскільки предметом дослідження в даному провадженні є обставини щодо наявності або відсутності бездіяльності позивача саме в період до 30.12.2020, тобто до звернення прокурора з позовною заявою до господарського суду

Прокурором також не доведено наявності інших чинників, що, відповідно до вищенаведених висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (п.80 постанови), мають враховуватися при визначенні розумності строку подання прокурором позову - чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Окрім того, згідно з наведеними вище висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (п.79 постанови), розумний строк для реагування позивачем на стверджуване порушення інтересів держави має пройти саме між зверненням прокурора до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та поданням відповідного позову (у випадку бездіяльності компетентного органу).

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом також у постановах від 03.08.2020 у справі № 910/10890/19, від 23.11.2020 у справі № 908/1578/19 тощо).

Проте, як вбачається з листа прокурора від 21.11.2019, він за своїм змістом є не зверненням у розумінні ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", а повідомленням про можливі порушення чинного законодавства та запитом на отримання від позивача певної інформації (яку і було надано Міністерством у відповідь на даний запит).

Натомість зверненням до компетентного органу (Міністерства освіти і науки України) в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" є лист від 28.12.2019, доказів направлення якого позивачеві прокурором суду не надано. У судовому засіданні 03.12.2020 представником прокуратури не було надано відповіді на запитання суду - коли саме було направлено вказаний лист.

Враховуючи вищевказану обставину, а також той факт, що позовну заяву подано 30.12.2019 (тобто через два дні після дати вказаного листа), колегія суддів зазначає, що прокурором не надано належних доказів дотримання ним розумного строку для реагування позивачем на стверджуване порушення інтересів держави.

Отже, висновок місцевого господарського суду про бездіяльність Міністерства освіти і науки України як компетентного органу у спірних правовідносинах колегія суддів вважає передчасним.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, з огляду на специфіку предмета спору (земельна ділянка державної власності, надана в постійне користування навчальному закладу) у спірних правовідносинах є декілька органів, уповноважених державою на виконання відповідних функцій.

Одним із таких органів є Міністерство освіти і науки України, якому підпорядковано ВСП "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" і на діяльність якого поширюються вимоги Закону України "Про освіту", зокрема, ст.80 вказаного закону - щодо заборони вилучення майна державних і комунальних закладів освіти, використання його не за освітнім призначенням тощо.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується її учасниками, спірні земельні ділянки належать до земель державної власності.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т.1, а.с. 57 - 74), власником спірних земельних ділянок зазначено ГУ Держгеокадастру у Донецькій області.

Згідно з ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у позовній заяві зазначив ГУ Держгеокадастру в Донецькій області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а також у наданих суду першої інстанції поясненнях (т.1, а.с.159) просив залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. На думку колегії суддів, відповідне свідчить про усвідомлення прокурором тих обставин, що Держгеокадастр у спірних правовідносинах також є компетентним органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави (що не спростовано представником прокуратури в ході апеляційного провадження).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів звернення прокурора до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області (як до відповідного компетентного органу) до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру". В ході апеляційного провадження представником прокуратури підтверджено, що таке звернення не направлялося.

Окрім того, як встановлено місцевим господарським судом, спірний договір був укладений із застосуванням процедури проведення відкритих торгів через програму "Прозоро" (т.3 а.с.152 - 200).

Отже, спірні правовідносини стосуються також і сфери публічних закупівель, моніторинг яких здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його територіальні органи (ст. 7-1 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції станом на момент подання позову). Згідно з Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю; відповідно до покладених на неї завдань Держаудитслужба здійснює контроль у міністерствах, інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах, суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи).

Проте, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника прокуратури в ході апеляційного провадження, повідомлення в порядку 23 Закону України "Про прокуратуру" до відповідного територіального органу Держаудитслужби прокурором також не направлялося.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що, звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, прокурор фактично підмінив орган (органи), уповноважений державою на виконання відповідних функцій, і що поважних причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, прокурором, всупереч ч. 4 ст. 53 ГПК України, не наведено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).

Однак місцевим господарським судом не було надано належної оцінки тим обставинам, що прокурор не обґрунтував наявності підстав для представництва інтересів держави в суді згідно із ч. 4 ст. 53 ГПК України, та не здійснено процесуальних дій, про необхідність яких у відповідному випадку зазначено Верховним Судом.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення слід скасувати як таке, що ухвалене при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи (щодо недоведеності підстав для представництва прокурором інтересів держави), а позов прокурора залишити без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України. Відповідно, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів також зазначає, що місцевий господарський суд не залучив ГУ Держгеокадастру у Донецькій області до участі в даній справі та не постановив мотивованого судового рішення про відмову в задоволенні відповідного клопотання прокурора, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме - п.3 ч.1 ст.42 ГПК України, відповідно до якої учасники справи мають право подавати заяви та клопотання і зі змісту якої вбачається, що право заявляти клопотання забезпечується обов`язком суду розглянути і вирішити заявлене клопотання по суті.

Водночас суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для залучення ГУ Держгеокадастру у Донецькій області до участі в даній справі на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки, як було встановлено вище, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду.

Керуючись ст. 53, п.2 ч.1 ст.226, п.4 ч.1 статті 275, п.1 ч.1 статті 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бахмут-Агро" та Луганського національного аграрного університету задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 16.09.2020 у справі №905/88/20 скасувати.

Позов виконуючого обов`язки керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області, поданий в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до Луганського національного аграрного університету, в особі відокремленого структурного підрозділу "Костянтинівський коледж Луганського національного аграрного університету" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Бахмут-Агро", про визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.12.2020

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.А. Пуль