ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Справа № 903/382/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Павлюк І.Ю. , суддя Демидюк О.О.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників сторін:

позивача: Мелянчук В.А.

відповідача: Зленко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення господарського суду Волинської області від 29 вересня 2020 року у справі №903/382/20 (повний текст складено 02 жовтня 2020 року, суддя Слободян О.Г.)

за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Українські страви"

про визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 29 вересня 2020 року у справі №903/382/20 повністю відмовлено в позові Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Українські страви" про визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказане рішення мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з позовом, що не відповідає встановленим законом способом захисту його прав, оскільки нежитлове приміщення (літ. А-2) загальною площею 872,10 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.82 є предметом іпотеки на підставі положень Іпотечного договору від 29 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л.С та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №898. А тому позовні вимоги про визнання реконструйованого об`єкту (нежитлове приміщення (літ.А-2) загальною площею 872,10 кв.м), що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Ковельська. буд.82, предметом іпотеки відповідно до Іпотечного договору від 29 вересня 2008 року та повторне звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того, судом встановлено, що під час розгляду справи №903/1215/15 в господарському суді про звернення стягнення на предмет іпотеки (рішення від 06 вересня 2016 року), представнику ПАТ "Укрсоцбанк" було відомо про зроблену реконструкцію предмета іпотеки, внаслідок чого збільшилась його площа. Позовна заява АТ "Альфа-Банк, згідно штемпеля пошти на конверті, подана до суду 26 травня 2020 року, а тому позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, що є також підставою для відмови в позові.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити АТ "Альфа-Банк" пропущений строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення господарського суду Волинської області від 29 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що судом в оскаржуваному рішенні суду по суті визнано факт поширення іпотеки на об`єкт реконструйованого нерухомого майна, однак в задоволенні такої позовної вимоги було відмовлено. Окрім того, що судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав обрання апелянтом невірного способу захисту, суд в оскаржуваному рішенні вказує на пропуск строку позовної давності. Тобто, суд аргументував своє рішення одночасно як висновками по суті позовних вимог так і застосував наслідки спливу позовної давності передбачені Цивільним кодексом України.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що висновок суду про подвійне звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідає дійсності, оскільки предмет іпотеки, який зазначений як в договорі іпотеки так і в рішенні суду від 06 вересня 2016 року не відповідає фактичній та зареєстрованій площі нерухомого майна. Судом першої інстанції не було взято до уваги аргументацію апелянта що у разі відновлення судом права іпотекодержателя на звернення стягнення на фактичну площу предмету іпотеки, шляхом задоволення даного позову, у апелянта та у відповідача виникне законне та обгрунтоване право на визнання виконавчих документів виданих на підставі рішення суду від 06 вересня 2016 року такими, що не підлягають виконання.

Крім того, апелянт зазначає, що повернення експертною установою ухвал господарського суду від 09 грудня 2015 року та від 20 квітня 2016 року без виконання через ухилення (відмову) сторін від оплати вартості експертизи для визначення початкової ціни предмету іпотеки, судом відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23 березня 2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" справу розглянуто за наявними доказами.

Позиція суду першої інстанції про те, що апелянтом було відомо про зміну загальної площі предмету іпотеки в межах справи №903/1215/15 спростовується тим, що в рішенні господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року жодним чином не вказано на доводи чи заперечення відповідача про безпідставність позовних вимог АТ "Укрсоцбанк" у зв`язку із зміною площі предмету іпотеки. Визначення судом в оскаржуваному рішенні як дату початку перебігу строку позовної давності рішення господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року не відповідає дійсним обставинам справи та не може братися судом до уваги. Відповідач не оскаржував рішення суду від 06 вересня 2016 року в апеляційному порядку, хоча у разі надання суду доказів що площа предмета іпотеки не відповідає фактичні було підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09 листопада 2020 року у справі №903/382/20 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення господарського суду Волинської області від 29 вересня 2020 року у справі №903/382/20 та призначено дату судового засідання на 24 листопада 2020 року.

Від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Українські страви" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обгрунтування своїх доводів зазначає, що в позивача відсутній спір з відповідачем щодо визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки, у позивача є проблеми з примусовим виконання рішення господарського суду Волинської області по справі №903/1215/15 від 06 вересня 2016 року в зв`язку з різницею в площі.

В судовому засіданні 24 листопада 2020 року оголошено перерву до 07 грудня 2020 року об 14:30 год.

01 грудня 2020 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що 27 листопада 2020 року відповідачу стало відомо про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу №903/1215/15-1 від 23 вересня 2016 року виданого на виконання рішення господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року у справі №903/1215/15.

Безпосередньо в судовому засіданні представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а мотивувальна частина рішення підлягає зміні.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 липня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (у зв`язку із зміною організаційно-правової форми юридичної особи - ПАТ "Укрсоцбанк" (надалі - Банк) та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №070-22-70/06.

В забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту, 18 липня 2006 року між Банком та ТОВ "Українські страви" було укладено Іпотечний договір, з додатками до нього, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №898, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нежитлове приміщення загальною площею 794,60 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.82 (предмет іпотеки).

Згідно пункту 1.2 Договору іпотеки, вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 433000 грн.

Згідно пункту 2.4.3 Договору іпотеки, Іпотекодержатель (Банк) має право у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони домовилися, що невід`ємною частиною предмета іпотеки вважати всі наступні покращення, переобладнання предмету іпотеки, що будуть проведені за термін обслуговування боргу по договору, яким обумовлене основне зобов`язання (пункт 1.15 Договору іпотеки).

Відповідно до пункту 1.16. Іпотечного договору після завершення реконструкції Предмета іпотеки та прийняття його в експлуатацію, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за Іпотекодавцем, реконструйована нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки. При цьому, нотаріус за повідомленням Іпотекодержателя та за рахунок Іпотекодавця реєструє обтяження іпотекою вже реконструйованої нерухомості, а Сторони протягом трьох робочих днів укладають додаткову угоду до цього Договору, в якій змінюють опис Предмета іпотеки із зазначенням його реєстраційних даних, оціночної вартості, із посиланням на відповідний правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності Іпотекодавця на це нерухоме майно. Зазначеною додатковою угодою можуть бути передбачені інші умови за згодою Сторін (наприклад зміни, пов`язані з можливими змінами в процесі реконструкції харарактеристики нерухомості, зокрема, площі, планування приміщення тощо.

Відповідно до пункту 1.8 Договору іпотеки заміна предмету іпотеки здійснюється Іпотекодавцем тільки за письмовою згодою Іпотекодержателя.

Згідно пункту 2.1.1 Договору іпотеки Іпотекодавець зобов`язаний надавати Іпотекодержателю можливість перевірки стану і правильності використання Предмета іпотеки, надавати йомі відповідні документи за першою вимогою.

Пунктом 2.4.11 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право у разі визнання судом примусової реалізації Предмета іпотеки такою, що не відбулася, придбати Предмет іпотеки за ціною, яка повністю задовольняє його вимоги, забезпечені іпотекою, шляхом їх заліку.

У разі порушення Іпотекодавцем умов, визначених п.п.2.1.1 - 2.1.11 та п.1.16 цього Договору, Іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на Предмет іпотеки в порядку, визначеному п.п.2.4.4 цього Договору.

Згідно пункту 4.6 Договору іпотеки у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація Предмета іпотеки здійснюється і спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені бідь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку"; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

У зв`язку з невиконанням Позичальником умов кредитного договору Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року у справі №903/1215/15 в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №070-22-70/06 від 18 липня 2006 року ОСОБА_1 в сумі 2025577,44 грн., в тому числі 73349,30 доларів США, що еквівалентно 1608754,35 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 19004,57 доларів США, що еквівалентно 416823,09 грн. - заборгованість за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №898, - нежитлове приміщення загальною площею 794,60 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.82 та належать на праві приватної власності ТОВ "Українські страви". Визначено спосіб реалізації предмету застави шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". Встановлено, що початкова вартість предмету іпотеки для його реалізації на прилюдних торгах становить 1010000 грн.

31 березня 2017 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк територіального управління юстиції у Волинській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53676755 про примусове виконання рішення суду.

Постановою про арешт майна боржника від 07 квітня 2017 року, державним виконавцем накладено арешт на майно, що належить боржнику ТОВ фірма "Українські страви" у межах суми звернення стягнення.

Згідно постанови про опис та арешт майна боржника від 02 червня 2017 року державним виконавцем встановлено, що загальна площа предмета іпотеки - нежитлового приміщення Кафе (літ. А-2) складає 872,1 кв.м.

Право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення (літ. А-2), загальною площею 872,10 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.82, належить ТОВ "Українські страви" на підставі свідоцтва №886870 від 12 лютого 2009 року.

У зв`язку із переплануваннями приміщення кафе, державний виконавець в примусовому порядку не реалізував нерухоме майно, оскільки площа предмета іпотеки, яка зазначена у виконавчому документі не відповідала фактичній площі об`єкту нерухомого майна.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 10 березня 2020 року, за заявою АТ "Альфа - Банк" №9 замінено стягувача у виконавчих листах по виконанню рішення Господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року у справі №903/1215/15 з ПАТ "Укрсоцбанк" на АТ "Альфа-Банк".

АТ "Альфа-Банк", як правонаступник АТ "Укрсоцбанк" звернувся до господарського суду з позовом про визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України ''Про іпотеку" іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Отже, незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на реконструкцію.

Згідно частини 5 статті 5 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Як вбачається з умов укладеного Договору іпотеки, а саме пункту 1.16, сторони визначили чіткий порядок дій, у випадку завершення реконструкції Предмета іпотеки. Водночас, зобов`язання щодо виконання даного пункту покладається саме на Іпотекодержателя (позивача).

Крім того, сторони погодили в Договорі іпотеки, що всі наступні покращення, переобладнання предмету іпотеки, що будуть проведені за термін обслуговування боргу по договору, яким обумовлене основне зобов`язання вважаються невід`ємною частиною предмета іпотеки (пункт 1.15). Зазначене не суперечить частині 5 статті 5 Закону України "Про іпотеку", згідно якої у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

У разі зміни в процесі будівництва характеристик нерухомості, яка є предметом іпотеки (зміна площі нерухомості, зміна планування приміщень тощо), а також у разі закінчення будівництва і одержання іпотекодавцем свідоцтва про право власності на предмет іпотеки, до закінчення терміну дії іпотечного договору, за договором сторін вносяться відповідні зміни до іпотечного договору. Указаний договір є підставою для перереєстрації заборони відчуження.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи з змісту положень Закону України "Про іпотеку", іпотека має договірний характер та виконанню першочергово підлягають передбачені договором положення, а у випадку, якщо договір не містить передбачено порядку врегулювання спірних правовідносин то сторони керуються нормами чинного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Зазначені приписи узгоджуються із процесуальними нормами статті 5 ГПК України за змістом якої здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17).

При цьому, вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Відповідний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

При цьому колегія суддів зазначає, що Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законодавчими актами та договором не передбачено можливості захисту прав та/або інтересів особи у такий спосіб, як визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки. Фактично заявлений у справі позов містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (встановлення факту поширення укладеного між сторонами договору іпотеки на спірний об`єкт нерухомості) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача.

Крім того, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу стверджує, що в позивача відсутній спір з відповідачем щодо визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки, у позивача є проблеми з примусовим виконання рішення господарського суду Волинської області по справі №903/1215/15 від 06 вересня 2016 року в зв`язку з різницею в площі, з чим погоджується колегія суддів.

Заявлені позивачем вимоги про визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки та звернення стягнення на цей об`єкт не можуть самостійно розглядатися в окремій справі. Встановлення таких обставин, як поширення дії укладеного договору на реконструйований об`єкт та порядок дій сторін у даній ситуації передбачено нормами чинного законодавства та положеннями укладеного між сторонами договору. Ефективним способом захисту у такій ситуації є процесуальні дії сторін в межах справи №903/1215/15 у якій було звернуто стягнення на предмет іпотеки (наприклад, роз`яснення судового рішення, скарги на дії ДВС та інші). В свою чергу, заявлені позовні вимоги в межах даної справи №903/382/20 суперечать принципу правової визначеності, оскільки, як вірно було зазначено представником АТ "Альфа-Банк" у апеляційній скарзі, у разі наявності доказів, що площа предмета іпотеки не відповідає фактичній було підставою для скасуванні рішення у справі №903/1215/15, однак рішення господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року у справі №903/1215/15 ніким не оскаржувалось, набрало законної сили та є чинним.

Відтак, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є належним та ефективним у розумінні наведених вище норм способом захисту порушеного права, оскільки розглядаючи таку вимогу суд не здійснює жодного захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, а розгляд позовної заяви зводиться до перегляду рішення господарського суду в іншій справі у невстановлений законом спосіб, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову АТ "Альфа-Банк" до ТОВ фірма "Українські страви" про визнання реконструйованого об`єкту предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не приймаються до уваги посилання відповідача на статті 231 та 175 ГПК України для закриття провадження у справі у зв`язку з наявність такого, що набрало законної сили, рішення чи ухвали суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки у даній справі №903/382/20 та справі №903/1215/15 не є тотожними предмети спору, оскільки в процесі реконструкції змінилась площа об`єкта.

Разом з тим, вимога позивача про повторне звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до чинного законодавства, зокрема Закону України "Про іпотеку", реконструкція предмету іпотеки не перешкоджає зверненню стягнення на цей об`єкт. Крім того, постановою від 04 листопада 2020 року державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Голод Надією Петрівною відкрито виконавче провадження №63482244 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення за адресою м.Луцьк, вул.Ковельська, 82, яке належить ТОВ "Українські страви" на користь ПАТ "Укрсоцбанк". Державний виконавець не звертався до суду за роз`ясненням прийнятого рішення у справі №903/1215/15.

Однак, колегія суддів, керуючись частиною 4 статті 277 ГПК України, вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення господарського суду Волинської області від 29 вересня 2020 року у справі №903/382/20 в частині застосування строку позовної давності, з огляду на наступне.

Позовну давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого останній звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Оскільки правові підстави для задоволення позовних вимог АТ "Альфа-Банк" відсутні, тому суд першої інстанції неправомірно застосував строк позовної давності, оскільки в позові потрібно відмовити за його необґрунтованості.

Таким чином, доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, частково підлягають застосуванню, однак оскаржуване рішення господарського суду не підлягає скасуванню.

За таких обставин колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу частково та змінює мотивувальну частину оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення господарського суду Волинської області від 29 вересня 2020 року у справі №903/382/20 задоволити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення господарського суду Волинської області від 29 вересня 2020 року у справі №903/382/20 в частині застосування строку позовної давності з викладенням її в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/382/20 повернути до господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "10" грудня 2020 р.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.