ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2020 р. Справа №914/9/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Гнатишак О.В.-адвокат

від відповідача не з`яився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11" №07/1 від 07.11.2019

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 (колегія суддів: Бортник О.Ю., Яворський Б.І. та Петрашко М.М., повний текст рішення складено 21.10.2019, м.Львів)

у справі № 914/9/19

за позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11", м. Львів,

про стягнення 202 177 408,85 грн

В С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги заявлено АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Сатурн-11» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №4С16069ЛИ від 20.08.2016, в розмірі 13 2150592,81 грн (63 207 962,47 грн. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 47 707 736,04 грн. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном; 21 234 894,3 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання). У Господарський суд Львівської області, 12.02.2019 та 13.05.2019 надійшли заяви про збільшення позовних вимог (том справи І, а.с. 155, 216-217).

Остаточна сума збільшених позовних вимог, викладена у заяві про збільшення позовних вимог від 10.05.2019, яка прийнята судом до розгляду, становить 202 177 408,85 грн (з яких: 85 974 294,91 грн прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 71 730 248,13 грн прострочена заборгованість з винагороди за користування лізинговим майном; 44 472 865,81 грн пеня за порушення грошового зобов`язання).

Позивач мотивує позовні вимоги тим, що відповідач в порушення умов договору фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016, несвоєчасно сплачує лізингові платежі та винагороду за користування лізинговим майном.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 у справі №914/9/19 позов АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Сатурн-11" задоволено частково; стягнено з ТОВ "Сатурн-11" на користь АТ КБ "Приватбанк" 202 148 933,54 грн. (85 974 294,91 грн простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 71 714 090,35 грн простроченої заборгованості з винагороди за користування лізинговим майном, 44 460 548,28 грн пені за порушення грошового зобов`язання) та 672 255,3 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що наявними у матеріалах справи виписками по рахунках та розрахунками заборгованості позивача підтверджується заборгованість відповідача за період з 26.09.2017 по 25.04.2019 по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна в розмірі 85 974 294,91грн. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача зазначеної суми заборгованості підлягають задоволенню. Також, суд, здійснивши перерахунок, дійшов висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача простроченої заборгованості з винагороди за користування лізинговим майном в сумі 71 714 090,35грн та в частині стягнення пені за період з 27.09.2017 по 25.04.2019 в сумі 44 460 548,28грн.

ТОВ "Сатурн-11" подано апеляційну скаргу №07/1 від 07.11.2019, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 у даній справі в частині, якою задоволено позовні вимоги та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з неповним з"ясуванням обставин, що мають значення для справи, судом неправильно застосовано норми процесуального права. Зокрема, скаржник зазначає, що рішення суду повністю ґрунтується на поданих позивачем розрахунках, проте із поданих розрахунків неможливо встановити правильну заборгованість по тілу фінансового лізингу та по відсотках, пеню, яка нарахована за невиконання умов договору, оскільки в такому розрахунку не відображено суми та дати погашення тіла фінансового лізингу, допущені помилки та відсутня уся необхідна інформація для проведення математичних розрахунків.

Отже, зважаючи на складність розрахунку сум, які є предметом позову, у даному випадку, на думку скаржника, необхідно було дослідити значний обсяг первинних фінансових документів та їх співставити, в тому числі на відповідність договору фінансового лізингу, а це потребує спеціальних економічних знань. Однак, суд першої інстанції відмовив у призначенні судово-економічної експертизи у цій справі.

Також, скаржник зазначає, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, які необхідні для належної оцінки судом правильності та перевірки математично розрахунку нарахованої відсоткової винагороди за користування майном та пені. Позивачем до первинного позову не долучено виписки по відсотковій винагороді, долучено лише виписки по лізингових платежах.

Отже сторони не дійшли згоди щодо визначення розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем по сплаті лізингових платежів, прострочену винагороду за користування лізинговим майном та пеню за прострочення сплати наведених вище платежів згідно договору фінансового лізингу №4 С16083ЛИ від 20.08.2016.

З огляду на викладене, скаржником подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи, зважаючи на дійсну потребу у спеціальних знаннях для вставлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, беззаперечну складність розрахунків відповідно до умов договору фінансового лізингу, з метою належної перевірки здійсненого розрахунку заборгованості.

АТ КБ «Приватбанк» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 залишити без змін, посилаючись на правомірність та законність висновків суду першої інстанції та безпідставність доводів скаржника з мотивів, викладених у цьому відзиві, а також зазначає, що немає жодних правових підстав вважати надані позивачем докази неналежними та недопустимими або вважати їх такими, що несуть неправильну інформацію. Скаржником не доведено в чому полягає неправильність викладених обставин та не надано доказів на підтвердження своїх заперечень.

Щодо клопотання про призначення економічної експертизи, то вважає, що підстави для призначення експертизи відсутні, оскільки відсутня дійсна потреба у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 08.11.2019 справу №914/9/19 призначено судді-доповідачу Галушко Н.А., суддям Орищин Г.В. та Бонк Т.Б.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 та 27.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Сатурн-11" та призначено розгляд справи на 10.12.2019.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.12.2019 розгляд справи відкладено до 24.12.2019.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 23.12.2020, у зв`язку із перебуванням судді-члена колегії Бонк Т.Б.. у відпустці, справу №914/9/19 призначено судді-доповідачу Галушко Н.А., суддям Желіку М.Б., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.10.2019 зупинено провадження у даній справі та призначено судово-економічну експертизу..

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 провадження у справі поновлено, оскільки на адресу суду надійшов висновок судово-економічної експертизи від 08.10.2020 №279, справу призначено до розгляду на 17.11.2020.

17.11.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Галушко Н.А. з 12.11.2020 по 20.11.2020.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 колегією суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б., Орищин Г.В. розгляд справи призначено на 01.12.2020.

У судовому засіданні представник позивача висловив свою правову позицію щодо поданої апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм матеріального і процесуального права, отже відсутні підстави для його скасування.

Скаржником подано клопотання про відкладення розгляду справи від 01.12.2020, у зв`язку із запровадженням на всій території України карантину, з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства та надання можливості учасникам справи подати докази на підтвердження своїх правових позицій.

Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

З огляду на те, що скаржник був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, скаржником визнано факт належного повідомлення про розгляд справи 01.12.2020, розгляд справи неодноразово відкладався, скаржник мав можливість надати усі необхідні пояснення та аргументи щодо суті спору, неявка скаржника не перешкоджає розгляду справи, участь в судовому засіданні скаржника обов`язковою не визнавалась та оскільки представник позивача заперечив проти задоволення клопотання, судова колегія відмовляє у задоволенні даного клопотання.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 01.12.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ КБ «Приватбанк», яке реорганізоване у АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. цього договору позивач передає відповідачу майно, власником якого є позивач, а відповідач приймає це майно від позивача в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У пункті 1.2 договору сторони узгодили, що вартість майна на дату укладення договору становить: 391 857 188,00 грн.

У день укладення договору, 25.08.2016 позивач передав відповідачу по акту приймання-передачі майно, яке є предметом фінансового лізингу згідно з додатком № 1 до договору, що підтверджується актом приймання-передачі майна № 1 (додаток № 3 до договору).

Сторони у пункті 2.1 договору також погодили, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2 до договору та цього ж дня, 25.08.2016, уклали цей додаток до договору.

Вищевказані договір фінансового лізингу та додатки до нього підписано сторонами договору із використанням електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа, про що сторони домовились у п. 10.4 договору, а також в угоді про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 10.03.2016.

Між сторонами у справі укладено додаткові угоди до договору фінансового лізингу № 4С16069ЛИ 22.08.2016, якими змінено у пункти 1.4., 2.3.4., 6.2.11, та 2.3.4 договору.

Додатковими угодами від 25.08.2016 (2 додаткові угоди) та від 03.11.2016 сторонами збільшено вартість предмета лізингу до 392 403 188 грн, змінено зміст пунктів 1.4., 2.3.3. та зміст пункту 2.3.2 договору (цей пункт змінено з 07.11.2016), додатки № 1 та № 2 до договору викладено у новій редакції.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до приписів п. 6.2.11 договору фінансового лізингу № 4С16069ЛИ відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати позивачу: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати позивача, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Пунктом 6.2.8 договору на відповідача покладено обов`язок не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Відповідно до пункту 2 договору лізингові платежі складались у тому числі й з винагороди, яка мала сплачуватись на рахунок, зазначений у пункті 1.4 договору, зокрема, відсоткової винагороди за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у додатку № 2.

У додатковій угоді від 03.11.2016 сторони погодили, що починаючи з 07.11.2016 відсоткова винагорода становить 10,5% річних.

У додатку № 2 до договору (Графік лізингових платежів) сторони погодили, що відповідач сплачує лізингові платежі з 25.08.2016 по 25.07.2024. Сторони погодили, що після сплати лізингового платежу 25.09.2017 у розмірі 4 616 508,09 грн залишок заборгованості з лізингових платежів в рахунок вартості майна мав складати 378 553 663, 73грн.

Наявними у матеріалах справи виписками по рахунках та розрахунками заборгованості позивача підтверджується та обставина, що станом на 26.09.2017 залишок заборгованості відповідача з лізингових платежів в рахунок вартості майна був на 4 616 507,29 грн більшим, ніж це передбачено сторонами у додатку № 2 до договору. Ця заборгованість зростала. Отже, з 25.09.2017 відповідач почав сплачувати лізингові платежі в рахунок вартості майна не у повному обсязі.

За період з 26.09.2017 по 25.04.2019 відповідач недоплатив позивачу 85 974 294,91 грн лізингових платежів в рахунок вартості майна. У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази, які б спростовували наявність згаданої вище заборгованості відповідача перед позивачем.

У зв`язку із порушення відповідачем зобов`язань за договором та враховуючи те, що відповідач перестав сплачувати лізингові платежі, передбачені договором, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача передбачених договором фінансового лізингу платежів та пені за несвоєчасну сплату таких платежів.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Згідно з ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до приписів ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (надалі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (надалі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 3 ч.2 ст. 11 наведеного Закону передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі, у порядку встановленому договором.

Як зазначалось вище та підтверджується матеріалами справи, між ПАТ КБ «Приватбанк», яке реорганізоване у АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016.

Наявними у матеріалах справи виписками по рахунках та розрахунками заборгованості позивача підтверджується та обставина, що станом на 26.09.2017 залишок заборгованості відповідача з лізингових платежів в рахунок вартості майна був на 4 616 507,29 грн більшим, ніж це передбачено сторонами у додатку № 2 до договору. Отже, з 25.09.2017 відповідач почав сплачувати лізингові платежі в рахунок вартості майна не у повному обсязі.

За період з 26.09.2017 по 25.04.2019 відповідач недоплатив позивачу 85 974 294,91 грн лізингових платежів в рахунок вартості майна.

У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази, які б спростовували наявність згаданої вище заборгованості відповідача перед позивачем.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, судом першої інстанції правмірно встановлено, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 85 974 294,91грн. заборгованості з лізингових платежів в рахунок вартості майна обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Також, позивач стверджує, що відповідач заборгував йому 71 730 248,13 грн винагороди за користування лізинговим майном за період з 26.08.2016 по 25.04.2019.

За змістом п.2.3.2 договору лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п.1.4 договору, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних (з 07 листопада 2016 року - 10,5% річних) від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної к-сті днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у Додатку №2.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності та здійснивши перерахунок цієї заборгованості, дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, в сумі 71 714 090,35грн, виходячи з того, що позивач, всупереч приписам ст. 629 ЦК України безпідставно не взяв до уваги норми підпункту 2.3.2 договору в редакції укладеної між сторонами 03.11.2016 додаткової угоди до договору, а саме, щодо зміни відсоткової винагороди за користування майном у розмірі 10,5% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця, в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку № 2.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що за відсутності станом на 07.06.2016 факту порушення з боку відповідача зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених договором, позивач нарахував відповідачу за один день, а саме 07.11.2016 відсоткову винагороду, виходячи із процентної ставки 12 % річних, а не 10,5 % річних. Так, за період з 01.11.2016 до 06.11.2016 включно відсоткова винагорода, обчислена, виходячи із 12 % річних, становила 775 573,36 грн. Відсоткова винагорода за 07.11.2016, обчислена, виходячи із 10,5 % річних, становила 113 104,45 грн. Таким чином, разом за період з 01.11.2016 до 07.11.2016 включно відсоткова винагорода за користування майном, відповідно до умов договору, становила 888 677,81 грн. Тоді як позивач нарахував відповідачу за цей період (7 днів) 904 835,58 грн, що не відповідає умовам договору.

З огляду на вищенаведене,судом першої інстанції також встановлено, що позивачем необґрунтовано нараховано відповідачу на зазначену суму заборгованості з відсоткової винагороди за користування майном пеню на підставі п. п. 7.1 договору.

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом ч.ч.1 та 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктами 7.1., 7.9. та 7.10 договору сторони погодили, що у випадку порушення відповідачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород він сплачує позивачу за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцять) років. Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 (п`ятнадцяти) років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане відповідачем.

Здійснивши перерахунок суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції, враховуючи вищенаведене, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за період з 27.09.2017 по 25.04.2019 є обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення лише в сумі 44 460 548,28 грн.

Заперечуючи розмір заборгованості за спірним договором та нарахування пені, які викладено у розрахунку до позову та вказуючи на їх суперечливість, скаржник посилається на те, що при нарахуванні відсоткової винагороди за користування майном позивачем допущено помилки і прорахунки, та зазначає, що предметом доказування у даній справі є розмір утвореної заборгованості, правильність обчислення та її складові, що потребує спеціальних знань. Товариство вважає, що зважаючи на складність розрахунку сум, які є предметом позову та ціни позову необхідно дослідити значний обсяг первинних фінансових документів та їх співставити, в тому числі на відповідність договору фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016.

З огляду на наведені обставини відповідач заявив клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 клопотання ТОВ"Сатурн-11" №07/2 від 07.11.2019 про призначення судово-економічної експертизи задоволено. Призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення судово-економічної експертизи поставлено питання:

1.Чи відповідає наявний у матеріалах справи №914/9/19 розрахунок АТ КБ "Приватбанк" заборгованості ТОВ "Сатурн-11" перед банком станом на 25.04.2019, умовам укладеного між вказаними сторонами договору фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016 (із змінами та доповненнями) та первинним документам щодо заборгованості по лізингових платежах та заборгованістю за винагородою за користування предметом лізингу?

2.Який розмір заборгованості станом на 25.04.2019 лізингоодержувача ТОВ "Сатурн-11" перед АТ КБ "Приватбанк" з прострочених лізингових платежів за договором фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016, укладеним між ТОВ "Сатурн-11" та АТ КБ "Приватбанк"?

3.Який розмір заборгованості лізингоодержувача ТОВ "Сатурн-11" перед АТ КБ "Приватбанк" з простроченої винагороди за користування майном за договором фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016, укладеним між ТОВ "Сатурн-11" та АТ КБ "Приватбанк" станом на 25.04.2019?

4.Який розмір заборгованості станом на 25.04.2019 лізингоодержувача ТОВ "Сатурн-11" перед АТ КБ "Приватбанк" пені за договором фінансового лізингу №4 С16069ЛИ від 20.08.2016, укладеним між ТОВ "Сатурн-11" та АТ КБ "Приватбанк?

Згідно висновку судово-економічної експертизи №279 від 08.10.2020, наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості ТОВ «Сатурн-11» перед АТ КБ "Приват Банк" станом на 25.04.2019, наданий АТ КБ "Приватбанк", відповідає умовам договору фінансового лізингу №4С16069ЛИ від 20.08.2016 (зі змінами та доповненнями) в частині загальної заборгованості по лізингових платежах в сумі 381 430 813,03грн та загальної заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу в сумі 74 403 013,96 грн.

Розмір заборгованості лізингоодержувача за договором фінансового лізингу №4С16069ЛИ від 20.08.2016 (зі змінами та доповненнями) станом на 25.04.2019 складає:

- 85 974 294,91грн з прострочених лізингових платежів;

- 70 313 096,77грн з простроченої винагороди за користування майном складає,

- 44 248 241,13грн по пені.

Згідно зі ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 86 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції, використавши надані йому процесуальні повноваження щодо оцінки та дослідження зібраних у справі доказів, сприймаючи висновок експерта разом із іншими доказами та, оцінивши зібрані докази в сукупності за правилами ст. 86 ГПК України, дійшла висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 1 400 993,58 грн суми несплаченої винагороди за користування лізинговим майном та 212 307,15 грн розміру заборгованості по сплаті пені.

Отже, враховуючи висновок експертизи №279 від 08.10.2020 судова колегія прийшла до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості лізингоодержувача за договором фінансового лізингу №4С16069ЛИ від 20.08.2016 (зі змінами та доповненнями) станом на 25.04.2019 в такому розмірі:

- 85 974 294,91грн - прострочені лізингові платежі (несплачені суми в погашення вартості майна);

- 70 313 096,77грн - сума несплаченої винагороди за користування лізинговим майном;

- 44 248 241,13грн - розмір заборгованості по сплаті пені.

Інші заперечення, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час їх розгляду, а тому відхиляються як необґрунтовані.

Європейський суд з прав людини у справах "Серявін та інші проти України" і "Трофимчук проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (довід). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України дискреційні повноваження суду апеляційної інстанції щодо обсягів перегляду справ обмежуються доводами та вимогами апеляційної скарги. Виключення з цього правила можливе лише у разі, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці

Згідно із ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення Господарського суду Львівської області у даній справі підлягає скасуванню частково, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області від 31.07.2019 у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, передбаченому ст. 129 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 282-284 ГПК України,-

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11" №07/1 від 07.11.2019 задоволити частково.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 у справі №914/9/19 скасувати в частині задоволення позову в сумі 1 400 993,58 грн суми несплаченої винагороди за користування лізинговим майном та 212 307,15 грн розміру заборгованості по сплаті пені.

В цій частині в позові відмовити.

3.В решті рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 у справі № 914/9/19 залишити без змін.

4.Судові витрати покласти на сторони пропорційно розмірузадоволених позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатурн-11» (79031, Львівська область, м. Львів, вул. Стрийська, буд. 200. Код ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, ) 85 974 294,91грн простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 70 313 096,77грн простроченої заборгованості з винагороди за користування лізинговим майном, 44 248 241,13грн пені за порушення грошового зобов`язання - розмір заборгованості по сплаті пені, 648 150,49грн за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатурн-11» (79031, Львівська область, м. Львів, вул. Стрийська, буд. 200. Код ) 36 299,27грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Місцевому господарському суду видати накази.

8. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 14.12.2020.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.