ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2020 р. м.Київ Справа№ 911/2920/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Коробенка Г.П.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання : Цибульського Р.М.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання 12.11.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

прокуратури Київської області

на рішення Господарського суду Київської області

від 14.05.2020 (повний текст складено і підписано 26.05.2020)

у справі №911/2920/19 (суддя - Колесника Р.М.)

За позовом керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави

в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області

до 1.Тетіївської районної державної адміністрації;

2.Фермерського господарства "К-Агро"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_1

2. Тетіївська міська рада

про визнання недійними розпорядження та договору оренди земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Керівник Білоцерківської місцевої прокуратури (далі- прокуратура/прокурор) звернувся до суду першої інстанції з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області/позивач) до Тетіївської районної державної адміністрації (далі - Тетіївська РДА/відповідач 1) та фермерського господарства "К-Агро" (далі- ФГ "К-Агро"/відповідач 2), в якій просив :

- визнати недійсним розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації № 963 від 25.12.2012 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_1 земельної ділянки в користування, на умовах оренди, яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту для ведення фермерського господарства", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства гр. ОСОБА_2 , яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту та надано в оренду земельну ділянку загальною площею 41,7642 га (пасовища), для ведення фермерського господарства строком на 49 років;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладений між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1 , зареєстрований державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що ОСОБА_1 , реалізувавши не безконкурентних засадах своє право на отримання в оренду земельної ділянки площею 13га та зареєструвавши фермерське господарство "К-Агро" втратив право набезконкурентне отримання в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Подальше отримання ним земельної ділянки мало здійснюватися виключно за результатами торгів, а тому прийняття Тетіївською районною державною адміністрацією розпорядження від 27.07.2012 про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою, прийнято без належної перевірки підставності його прийняття чим порушено вимоги ч.1 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство", а тому ОСОБА_1 отримав у оренду земельну ділянку, всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, що є підставою для визнання недійсним зазначеного розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та визнання недійсним договору оренди, укладеного за його наслідками. Також в позові викладено прохання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення його, у зв`язку з необхідністю захисту права.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач-1 - Тетіївська районна державна адміністрація - в обгрунтування заперечень позовних вимог посилалась на те, що:

- прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у справі та не довів обставин неналежного здійснення уповноваженим органом наданих йому повноважень у сфері земельних відносин;

- у ГУ Держгеокадастру у Київської області, станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, були відсутні повноважень на розпорядження земельними ділянками с/г призначення та, відповідно, його права не могли бути порушеними;

- заявлено про пропуск прокурором строку позовної давності.

Відповідач-2 - ФГ "К-Агро" та ОСОБА_1 обгрунтування заперечень на позов посилались на те, що:

- прокурором пропущено строк позовної давності;

- ОСОБА_1 мав намір займатися фермерським господарством та мав всі необхідні для цього ресурси;

- припущення прокурора про отримання ОСОБА_1 земельних ділянок для розширення існуючого фермерського господарства не підтверджено доказами;

- протягом 2013-2016 років, тобто до початку робіт з очищення земельної ділянки, вона не могла використовуватися ОСОБА_1 для виробництва товарної сільськогосподарської продукції;

- прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Тетіївська міська рада - у письмових запереченнях на позов посилалась на те, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у цій справі та не довів обставин неналежного здійснення уповноваженим органом наданих йому повноважень у сфері земельних відносин. Також в поясненнях зазначено щодо відсутності у ГУ Держгеокадастру у Київської області, станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, повноважень на розпорядження земельними ділянками с/г призначення та, відповідно, його права не могли бути порушеними.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19 в задоволенні позовних вимог керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- ОСОБА_1 , вже отримавши в оренду за позаконкурсною процедурою земельну ділянку та, створивши фермерське господарство "К-Агро", повторно звернувся до Тетіївської районної державної адміністрації Київської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства із земель державної власності і знову поза конкурсом;

- такий спосіб отримання земельної ділянки відповідно до правових висновків, що викладено вище позбавляє процедуру отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства ознак конкуренції, що мала б сприяти розвитку фермерського господарства, як однієї із прогресивних форм здійснення громадянами підприємницької діяльності у галузі сільського господарства України;

- позовні вимоги в частині визнання недійсним розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельної ділянки загальною площею 47,7642 га (пасовища) підлягають задоволенню саме з мотивів обов`язковості застосування висновків Верховного Суду, які полягають в тому, що повторне отримання однією і тією ж особою земельної ділянки для ведення фермерського господарства можливе лише на умовах отримання її за результатом відповідних торгів;

- дотримання законності під час вчинення розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, вочевидь, відносяться до державних інтересів, а тому встановлене прокурором недотримання відповідних вимог законодавства під час видання Тетіївською районною державною адміністрацією спірного розпорядження та укладеного на його підставі договору оренди, є достатнім підтвердженням факту порушення державних інтересів в цій сфері, а тому підставно визначені прокурором у позові, як об`єкт судового захисту;

- з матеріалів справи вбачається, що про порушення прав держави уповноважені органи держави знали від моменту прийняття спірного розпорядження та укладення оскаржуваного договору оренди;

- оскільки жодних відомостей, що свідчили б про поважність причин пропуску уповноваженими органами строку позовної давності на звернення до суду із відповідним позовом в матеріалах справи не має, а посилання прокурора на те, що він довідався про зазначені обставини лише у 2019 році, саме по собі, не є підтвердження поважності причин пропуску строку, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність прокурором поважності причин пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим відмовив в задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності;

- наведені обставини у сукупності, є підставами для висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про визнання причин пропуску строку позовної давності з поважних причин, та відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, прокурор Київської області звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, а також здійснити новий розподіл судових витрат.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору.

Прокурор в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 , реалізувавши не безконкурентних засадах своє право на отримання в оренду земельної ділянки площею 13га та зареєструвавши фермерське господарство "К-Агро" втратив право набезконкурентне отримання в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Подальше отримання ним земельної ділянки мало здійснюватися виключно за результатами торгів, а тому прийняття Тетіївською районною державною адміністрацією розпорядження від 27.07.2012 про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою, прийнято без належної перевірки підставності його прийняття чим порушено вимоги ч.1 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство", а тому ОСОБА_1 отримав у оренду земельну ділянку, всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, що є підставою для визнання недійсним зазначеного розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та визнання недійсним договору оренди, укладеного за його наслідками. Крім того, судом першої інстанції необгрунтовано відхилено клопотання прокурора про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Короткий зміст заперечень проти доводів апеляційної скарги

25.08.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Фермерського господарства «К-Агро» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом до розгляду у відповідності до приписів ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, і в якому відповідач-2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач-2 вказував на те, що прокурором пропущено строк позовної давності; ОСОБА_1 мав намір займатися фермерським господарством та мав всі необхідні для цього ресурси, припущення прокурора про отримання ОСОБА_1 земельних ділянок для розширення існуючого фермерського господарства не підтверджено доказами; протягом 2013-2016 років, тобто до початку робіт з очищення земельної ділянки, вона не могла використовуватися ОСОБА_1 для виробництва товарної сільськогосподарської продукції; прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі.

25.08.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом до розгляду у відповідності до приписів ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, і якому ОСОБА_1 вказував на те, що в матеріалах справи наявні докази, які стали підставою для звернення з відповідною заявою до Тетіївської районної державної адміністрації з наміром вести фермерське господарство, а саме: відповідного досвіду, необхідного для ведення фермерського господарства, зокрема, копію трудової книжки, свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, висновку професійної комісії з питань створення фермерських господарств, посвідчення тракториста-машиніста

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2020, апеляційну скаргу прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) - Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2020 скаргу прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19 - залишено без руху. Протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, прокуратурі Київської області надано право усунути недоліки, а саме: подати до Північного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору у розмірі 5763,00 грн.

28.07.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги до якого долучено платіжне доручення №1530 від 01.07.2020 про сплату судового збору у розмірі 5763,00 грн.

В свою чергу, головуючий суддя Станік С.Р. перебував з 27.07.2020 по 07.08.2020 включно у відпустці, і вирішення питання стосовно апеляційної скарги здійснювалось після виходу головуючого судді з відпустки.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, і внаслідок неможливості вирішити питання про прийняття чи повернення апеляційної скарги у визначеному складі суду, апеляційну скаргу прокуратури Київської області передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Тарасенко К.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2020 поновлено прокуратурі Київської області пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19, відкрито апеляційне провадження у справі №911/2920/19 за апеляційною скаргою прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020, розгляд справи призначено на 22.09.2020. (ухвала отримана прокуратурою Київської області згідно рекомендованного повідомлення 870, керівником Білоцерківської місцевої прокуратури - згідно рекомендованного поштового повідомлення - 608, ГУ Держгеокадастру у Київській області - згідно рекомендованного поштового повідомлення 193, ФГ «К-Агро» - згідно рекомендоавного поштового повідомлення - 069, Тетіївською міською радою - згідно рекомендованного поштового повідомлення - 111, Тетіївською районною державною адміністрацією - згідно рекомендованного поштового повідомлення - 107, ОСОБА_1 - згідно рекомендованного поштового повідомлення 625).

22.09.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді Станіка С.Р. на лікарняному до 10.10.2020.

У зв`язку з перебуванням з 12.10.2020 суддів Дикунської С.Я. та Тарасенко К.В., які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами у відпустці, здійснити призначення справи та її розгляд у визначеному складі колегії суддів - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 12.10.2020, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Тищенко О.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 прийнято справу №911/2920/19 за апеляційною скаргою прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Тищенко О.В., Коробенко Г.П., призначено до розгляду в судовому засіданні справу №911/2920/19 за апеляційною скаргою прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 на 12.11.2020. (ухвала отримана прокуратурою Київської області згідно рекомендованного повідомлення 210, керівником Білоцерківської місцевої прокуратури - згідно рекомендованного поштового повідомлення - 421, ГУ Держгеокадастру у Київській області - згідно рекомендованного поштового повідомлення 053, ФГ «К-Агро» - згідно рекомендоавного поштового повідомлення - 763, Тетіївською міською радою - згідно рекомендованного поштового повідомлення - 211, Тетіївською районною державною адміністрацією - згідно рекомендованного поштового повідомлення - 755, ОСОБА_1 - згідно рекомендованного поштового повідомлення 030).

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 12.11.2020 з`явились прокурор (скаржник) та представник Савченко Ю.М. від відповідача-1 - ФГ «К-Агро», яка одночасно є представником ОСОБА_1 .

Прокурор в судовому засіданні 12.11.2020 надав пояснення по справі та підтримав вимоги викладені у апеляційній скарзі, просив суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Представник ФГ «К-Агро» Савченко Ю.М. в судовому засіданні 12.11.2020 підтримав пояснення викладені у раніше поданому відзиві на апеляційну скаргу, відповідно заперечував проти вимог викладених у апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Також, позивач, відповідач-1 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Тетіївська міська рада, - представників в судове засідання 12.11.2020 - не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за адресою місцезнаходження.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що матеріали справи містять достатні обсяг документів, які є необхідними для розгляду справи, учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників спору в судове засідання обов`язковою не визнавалась, дійшов висновку, що неявка представників відповідача-1 та третьої особи в судове засідання, - не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги та справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 150 від 02.03.2012 громадянину ОСОБА_1 надано в користування на умовах оренди, земельну ділянку площею 13,0000га (пасовища), яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

04.05.2012 зареєстровано Фермерське господарство "К-Агро", власником та головою якого є ОСОБА_1 , що учасниками спору не заперечувалось.

18.06.2012 ОСОБА_1 звернувся до Тетіївської державної адміністрації із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в користування на умовах оренди земельної ділянки, орієнтовною площею 41,7642 га на землях Тетіївської міської ради за межами міста для ведення фермерського господарства.

Розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації від 27.07.2012 № 525 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в користування на умовах оренди, яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, орієнтовною площею 41,7642 га.

24.12.2012 ОСОБА_1 звернувся до Тетіївської районної державної адміністрації із заявою про затвердження проекту землеустрою та передання в оренду земельної ділянки площею 41,7642 га строком на 49 років.

Розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 25.12.2012 № 963 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства та надано громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельну ділянку загальною площею 47,7642 га (пасовища), яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

28.12.2012 Тетіївською районною державною адміністрацією Київської області, як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, на підставі розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 25.12.2012 № 963 було укладено договір оренди землі, згідно якого в оренду ОСОБА_1 передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пасовища) площею 41,7642 га кадастровий номер - :06:018:0001, строком на 49 років, для ведення фермерського господарства (п. 1, п 2, п.6).

Вказаний договір оренди зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012за № 07127, а також зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 39727291.

З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 01.12.2017 ОСОБА_1 та ФГ "К-Агро" було укладено договір суборенди земельної ділянки площею 41,7642 га кадастровий номер - :06:018:0001, про що в реєстрі вчинено відповідний запис 13.02.2018.

Додатковим договором № 1 від 09.12.2019 договір суборенди від 01.12.2017 було розірвано, що також відображено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом проведення 10.12.2019 реєстрації зазначеного розірвання.

Листом від 24.05.2019 № 17295/9/10-36-13-01 Головне управління ДФС у Київській області повідомило прокуратуру про те, що протягом 2013-2019 років за користування земельною ділянкою площею 41,7642 га, кадастровий номер :06:018:0001 орендну плату сплачувало ФГ "К-Агро", заборгованість зі сплати орендної плати за 2013-2018 роки відсутня.

Листом від 14.08.2019 № 33-04/405 вих-19 прокуратура звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із вимогою звернутися до суду із позовом про визнання недійсним спірних розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та договору оренди.

Листом від 30.08.2019 № 10-10-0.61-11250/2-19 ГУ Держгеокадастру у Київській області повідомило прокурора, що було обізнано з приводу відведення земельної ділянки на користь ОСОБА_1 та погоджувало відповідну документацію, а тому через сплив строку позовної давності не може звернутися з відповідним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Прокурор в позові зазначав, що розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 25.12.2012 № 963, яким громадянину ОСОБА_1 надано в користування на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 47,7642 га (пасовища), яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років прийнято всупереч вимог законодавства, що є підставою для визнання його недійсним та визнання недійсним укладеного, за його наслідками, Тетіївською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012, згідно якого в оренду ОСОБА_1 передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пасовища) площею 41,7642га кадастровий номер - :06:018:0001 строком на 49 років для ведення фермерського господарства.

Доводи позову зводяться до того, що ОСОБА_1 , реалізувавши на безконкурентних засадах своє право на отримання в оренду земельної ділянки площею 13га та зареєструвавши Фермерське господарство "К-Агро" втратив право на повторне безконкурентне отримання в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Подальше отримання земельної ділянки мало здійснюватися виключно ФГ "К-Агро" за результатами земельних торгів (аукціону). Заява ОСОБА_1 на отримання в оренду спірної земельної ділянки не містила всього комплексу передбачених ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" умов і обставин, зокрема, в ній не обґрунтовано розмір земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, що залишено Тетіївскою районною державною адміністрацією без належної перевірки. ОСОБА_1 не мав засобів для обробітку землі, орендну плату за користування землею сплачувало ФГ "К-Агро", що здійснювало реальний обробіток землі та в 2017 році ОСОБА_1 передав земельну ділянку в суборенду ФГ "К-Агро", що є свідченням того, що земельна ділянка була отримана ОСОБА_1 не з метою здійснення ним фермерського господарства, а з метою збільшення земельного банку ФГ "К-Агро", а тому прийняття Тетіївською районною державною адміністрацією розпорядження № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельної ділянки загальною площею 47,7642га (пасовища), прийнято без належної перевірки підставності його прийняття. ОСОБА_1 отримав у оренду земельну ділянку, всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, що є підставою для визнання недійсним зазначеного розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та визнання недійсним договору оренди, укладеного за його наслідками.

Також в позові викладено прохання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення його з метою захисту права.

Заперечуючи проти позову відповідачі посилалися на відсутність факту порушення інтересів держави та необґрунтованість звернення прокурора до суду в інтересах ГУ Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 мав намір та фактично здійснював господарську фермерську діяльність на спірній земельній ділянці, здійснював її очищення та підготовку для реалізації бізнес-плану по її засадженню, витратив значну суму для приведення земельної ділянки у стан, що дозволяв використання її з метою виробництва сільськогосподарської продукції, звертаючись із заявою про надання земельної ділянки не мав наміру у такий спосіб здійснити збільшення земельного банку ФГ "К-Агро" та заявили про те, що прокурором пропущено строк позовної давності, що згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Частиною 2 ст. 326 Цивільного кодексу України встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України в редакції, що була чинною на момент видачі спірного розпорядження).

Згідно абз. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Статтею 31 Земельного кодексу України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

За змістом ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, стаття 123 Земельного кодексу України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом із тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім положень Земельного кодексу України, положеннями Закону України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (ст. 2 цього Закону).

У спірних правовідносинах Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство").

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (ч.ч. 2, 4 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство").

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (ст. 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України, як про це зазначено в преамбулі Закону України "Про фермерське господарство".

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується та вважає правомірним висновки суду першої інстанції про те, що при вирішенні вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство", як спеціального нормативного акту по відношенню до ст. 123 Земельного кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за змістом ст.ст. 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених ч. 1 ст. 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що дослідження змісту заяви про надання земельної ділянки має здійснюватися своєчасно, тобто саме станом на час її подання відповідним державним органом або судом у разі прийняття таким органом рішення про відмову у наданні земельної ділянки, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для перевірки змісту заяви, складеної ОСОБА_1 в 2012 році та документів, що її супроводжували.

Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції - не погоджується, вважає його помилковим з огляду на те, що оцінка вказаної заяви ОСОБА_1 має здійснюватись в контексті оцінки правомірності отримання вказаною особи земельної ділянки всупереч тому, що ним вже було реалізоване таке право, а отже, відповідна заява має оцінюватись з точки зору правомірності дій особи при отриманні земельної ділянки згідно з приписами Закону України "Про фермерське господарство".

При цьому, дійсно, невідповідність заяви ОСОБА_1 вимогам положень Закону України "Про фермерське господарство" за формальним її змістом - не є достатньою підставою для висновку про невідповідність спірного розпорядження вимогам законодавства, проте, суд апеляційної інстанції вважає, що оцінка вказаної заяви має здійснюватись в контексті оцінки правомірності реалізації особою права на отримання земельної ділянки в оренду в сукукупності з іншими обставинами справи, оскільки за змістом статей 1, 7, 8 Закону "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Проте, Тетіївською районною державною адміністрацією Київської області при виданні оспорюваного розпорядження вищенаведені обставини не досліджувались і жодної оцінки відповідним обставинам, всупереч статей 1, 7, 8 Закону "Про фермерське господарство" - не надавалось, зокрема, не містить відомостей про дослідження обумовлених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин, надана до оспорюваного розпорядження пояснювальна записка.

При цьому, матеріалами справи також підтверджується, що згідно з розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 150 від 02.03.2012 громадянину ОСОБА_1 надано в користування на умовах оренди, земельну ділянку площею 13,0000га (пасовища), яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, а 04.05.2012 зареєстровано Фермерське господарство "К-Агро", власником та головою якого є ОСОБА_1 , у зв`язку з чим наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_1 , реалізувавши на безконкурентних засадах своє право на отримання в оренду земельної ділянки площею 13га та зареєструвавши Фермерське господарство "К-Агро" втратив право на повторне безконкурентне отримання в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Проте,прийняття Тетіївською районною державною адміністрацією розпорядження № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельної ділянки загальною площею 47,7642га (пасовища), прийнято без належної перевірки підставності його прийняття. ОСОБА_1 отримав у оренду земельну ділянку, всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорювань розпорядження при його прийнятті суперечило ст. 1, 7, 8, 12 Закону "Про фермерське господарство", ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц сформульовано правову позицію, яка полягає в тому, що з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Поряд із цим, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Отже, встановлене законом обмеження щодо можливості отримання земельної ділянки державної власності один раз по кожному виду використання стосується лише випадків отримання таких земельних ділянок безоплатно.

Як підтверджується наявними матеріалами справи та не було спростовано учасниками спору, ОСОБА_1 повторно отримав земельну ділянку в оренду, що з огляду на зміст ч. 3 ст. 116 Земельного Кодексу України не є формою безоплатного отримання земельної ділянки, адже відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведений правовий висновок підлягає застосуванню саме в аспекті неможливості повторного отримання земельної ділянки одного виду на безконкурентних умовах, без врахування факту оплатності чи безоплатності такого отримання. Проте, вказаний висновок не звільняє та не спростовує факт отримання ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 927/83/19 викладено чіткий, недвозначний і саме правовий висновок про незаконність повторного та наступного безконкурентного отримання земельної ділянки для цілей ведення фермерського господарства, адже в обох справах йшлося саме про повторне отримання земельної ділянки на умовах оренди саме для ведення фермерського господарства, суд зобов`язаний застосувати зазначені висновки під час розгляду цієї справи.

Як підтверджується в сукупності наявними у справі доказами (заявою ОСОБА_1 , оспорюваним розпорядженням, пояснювальною запискою до нього, договором оренди), саме ОСОБА_1 , вже отримавши в оренду за позаконкурсною процедурою земельну ділянку та, створивши фермерське господарство "К-Агро", повторно звернувся до Тетіївської районної державної адміністрації Київської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства із земель державної власності, і вказані дії вчинені ним поза визначеним законом конкурсом.

Такий спосіб отримання земельної ділянки відповідно до правових висновків Верховного Суду, позбавляє процедуру отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства ознак конкуренції, що мала б сприяти розвитку фермерського господарства, як однієї із прогресивних форм здійснення громадянами підприємницької діяльності у галузі сільського господарства України.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди, земельної ділянки загальною площею 47,7642 га (пасовища) - є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню, зокрема і з мотивів обов`язковості застосування висновків Верховного Суду, які полягають в тому, що повторне отримання однією і тією ж особою земельної ділянки для ведення фермерського господарства можливе лише на умовах отримання її за результатом відповідних торгів.

Інші доводи прокурора у позові обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, проте, суд апеляційної інстанції враховує, що первісно при вирішенні даного спору дослідженню підлягають обумовлені законом підстави, на яких ОСОБА_1 було отримано безоплатно спірну земельну ділянку, а обставини, які спонукали його до такого отримання та обставини, які стали мотивами для подання заяви, як і докази на підтвердження вчинення дій щодо наміру обробляти земельну ділянку та використовувати її з метою отримання прибутку від здійснення на ній фермерської діяльності, як форми здійснення підприємницької діяльності - не мають вирішального значення в контексті оцінки правомірності дій вказаної особи при отриманні земельної ділянки в оренду саме на без конкурентних засадах.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладеного між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1 , зареєстрованого державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В., суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як визначено ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином, враховуючи, що договір оренди від 28.12.2012, укладений на підставі розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 963 від 25.12.2012 про надання громадянину ОСОБА_1 в користування на умовах оренди земельної ділянки загальною площею 47,7642 га (пасовища), яке є недійсним, а тому оспорюваний правочин , вчинений на виконання недійсного розпорядження, також є недійсним, оскільки в момент укладення суперечив ст. 1, 7, 8, 12 Закону "Про фермерське господарство", ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, а тому є недійсним в силу ч. 1 ст. 203,ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладеного між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1 , зареєстрований державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В. - є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідачів щодо того, що прокурором не аргументовано в чому саме полягають порушення інтересів держави та підстави для представництва, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації прав на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України).

При цьому, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Отже, дотримання законності під час вчинення розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, вочевидь, відносяться до державних інтересів, а тому встановлене прокурором недотримання відповідних вимог законодавства під час видання Тетіївською районною державною адміністрацією спірного розпорядження та укладеного на його підставі договору оренди, є достатнім підтвердженням факту порушення державних інтересів в цій сфері, а тому підставно визначені прокурором у позові, як об`єкт судового захисту.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що листом від 14.08.2019 № 33-04/405 вих-19 прокуратура звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із вимогою звернутися до суду із позовом про визнання недійсним спірних розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації та договору оренди. Проте, листом від 30.08.2019 № 10-10-0.61-11250/2-19 ГУ Держгеокадастру у Київській області повідомило прокурора, що було обізнано з приводу відведення земельної ділянки на користь ОСОБА_1 та погоджувало відповідну документацію, а тому через сплив строку позовної давності не може звернутися з відповідним позовом.

В свою чергу, як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачами до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, було заявлено про застосування до вимог прокурора строку позовної давності з огляду на те, що про допущені порушення закону було відомо як прокурору у квітні 2016 року (внаслідок оскарження пов`язаних розпоряджень), так і уповноваженому органу (у 2012 році).

В свою чергу, прокурором у позові заявлено клопотання про визнання поважними причини пропуску строку давності та поновлення.

Крім того, у позові вказується про те, що про наявність розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації № 963 від 25.12.2012 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки в користування на умовах оренди, загальною площею 41,7642 га (пасовища), строком на 49 років для ведення фермерського господарства та укладеного, на його підставі, договору оренди та в подальшому суборенди спірної земельної ділянки прокурору стало відомо у березні 2019 під час розслідування СВ Тетіївськоого ВП ГУНП у Київській області кримінального провадження № 0000013 від 18.01.2019.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові з тих підстав, що строк позовної давності для звернення до суду із розглядуваним позовом сплив, та підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними прокурором суду не наведено та судом першої інстанції, самостійно, не встановлено.

Щодо вказаних доводів учасників спору, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся з позовом до суду 18.11.2019, що підтверджується відомостями трек-квитанції на конверті, в якому позов направлено до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку .

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про прокуратуру", на прокуратуру покладається, зокрема, така функція як представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

У свою чергу, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 ГПК України).

Так, прокурор звертаючись до суду з позовною заявою зазначав, що у даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки, незаконна передача земельної ділянки суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Крім того, на даний час проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000013 стосовно порушення вимог земельного законодавства під час надання в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення фермерського господарства, яка знаходиться на території Тетіївської міської ради Тетіївського району Київської області за межами населеного пункту, і на даний час спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, про що долучено до матеріалів справи Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 159236563 від 12.03.2019.

Проте, позивачем, у свою чергу, тривалий час не було вжито заходів, які б були направлені на відновлення порушених інтересів держави, зокрема, щодо розпорядження земельною ділянкою. Враховуючи зазначені обставини, прокурор вказує на неналежне здійснення захисту інтересів держави відповідним органом - ГУ Держгеокадастру у Київській області, що відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" надає право прокурору здійснювати представництво в суді, з урахуванням, зокрема і відомостей наявного листування (лист прокуратури від 14.08.2019 № 33-04/405 вих-19, лист ГУ Держгеокадастру у Київській області від 30.08.2019 № 10-10-0.61-11250/2-19).

В свою чергу, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

При цьому, саме на прокурора покладено обов`язок доказування, що строк було пропущено з поважних причин.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яку у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі №6-68цс15.

Звертаючись з даним позовом до господарського суду прокурор зазначив, що уповноваженим органом на розпорядження землями державної власності - ГУ Держгеокадастру у Київській області за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам, своєчасних заходів щодо визнання недійсними розпорядження та укладеного на його підставі договору - не вжито, що стало підставою для звернення прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області з позовом до суду в інтересах держави.

Частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Розглянувши заявлене в позовній заяві клопотання прокуратури щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку має місце порушене право держави щодо незаконного розпорядження земельною ділянкою та незаконна передача такої земельної ділянки в оренду і єдиний можливий спосіб захисту інтересів держави є поновлення пропущеного строку на звернення до суду. При цьому, ГУ Держгеокадастру у Київській області жодних цивільно-правових заходів щодо відновлення прав держави на спірну земельну ділянку - не вживало.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що клопоатнян прокурора про поновлення строку позовної давності - є обґрунтованим, у зв`язку з чим заяви відповідачів про застосування строку позовної давності до вимог прокурора - задоволенню не підлягають, а порушене право та інтереси держави підлягають судовому захисту, гарантованому Конституцією України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що визнання недійсними розпорядчого акту та оспорюваного правочину у даній справі - є наслідком порушення законодавства під час здійснення оформлення передачі спірної земельної ділянки в оренду, а визнання їх недійсними відновить попередній стан сторін та відновить права держави в особі Українського народу на розпорядження спірною земельною ділянкою.

До того ж, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з розпорядженням земель державної та комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена), зокрема правочину на підставі якого відповідний орган розпорядився земельною ділянкою, поза встановленої законом процедури, такому суспільному інтересу не відповідає.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що право оренди - є різновидом майнового права на майно, і набуття певною особою права користування (як одного з складових права власності) земельною ділянкою, фактично стосується питання щодо розпорядження земель певного призначення (у даному випадку, сільськогосподарського).

За таких обставин суд апеляційної інстанції наголошує, що у даній справі, яка переглядається в апеляційному порядку, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про визнання недійсними розпорядження та визнання недійсним оспорюваного договору - є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передання у користування земель всупереч встановленому законом порядку, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, землі - національного багатства України, як джерела задоволення потреб суспільства в земельних ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення правомірності дій органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права обраним прокурором шляхом.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

Так, Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, а поведінка осіб при наданні земельної ділянки в оренду в контексті правовідносин даного спору - не відповідала вимогам закону.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги прокурора у позові є законними та обґрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі, за наведених у дані постанові підстав, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, найшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю за наведених у даній постанові підстав.

У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення, яким позов керівника Білоцерківської місцевої прокуратури інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до Тетіївської районної державної адміністрації та фермерського господарства "К-Агро" слід задовольнити повністю, а саме: визнати недійсним розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації № 963 від 25.12.2012 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_1 земельної ділянки в користування, на умовах оренди, яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту для ведення фермерського господарства", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства гр. ОСОБА_2 , яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту та надано в оренду земельну ділянку загальною площею 41,7642 га (пасовища), для ведення фермерського господарства строком на 49 років, а також визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладений між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1 , зареєстрований державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги покладається судом апеляційної інстанції на відповідача, та підлягає стягненню з останнього на користь прокуратури.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2020 у справі №911/2920/19 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов керівника Білоцерківської місцевої прокуратури інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до Тетіївської районної державної адміністрації та фермерського господарства "К-Агро" - задовольнити повністю.

Визнати недійсним розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації № 963 від 25.12.2012 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_1 земельної ділянки в користування, на умовах оренди, яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту для ведення фермерського господарства", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства гр. ОСОБА_2 , яка розташована на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту та надано в оренду земельну ділянку загальною площею 41,7642 га (пасовища), для ведення фермерського господарства строком на 49 років.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0001 від 28.12.2012, укладений між Тетіївською районною державною адміністрацією та фізичною особою ОСОБА_1, зареєстрований державним реєстратором Сквирської міської ради Київської області Яремко М.В.

4. Судовий збір за подачу позову та за подачу апеляційної скарги покласти на Тетіївську районну державну адміністрацію та Фермерського господарства "К-Агро" порівну.

Стягнути з Тетіївської районної державної адміністрації (09801 Київська обл.., Тетіївський район, м.Тетіїв, вул.. Цвіткова, 11; ) на користь прокуратури Київської області (01601 м.Київ, бул. Л.Українки, 27/2; ) 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. судового збору за подачу позову та 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн.. 50 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з Фермерського господарства "К-Агро" (09801 Київська обл.., Тетіївський район, м.Тетіїв, вул. Стефаника, 7; ) на користь прокуратури Київської області (01601 м.Київ, бул. Л.Українки, 27/2; ) 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. судового збору за подачу позову та 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн.. 50 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

5. Матеріали справи №911/2920/19 повернути до Господарського суду міста Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання постанови: 03.12.2020.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.П. Коробенко

О.В. Тищенко