ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року Справа № 903/480/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Василишин А.Р. , суддя Демидюк О.О.

секретар судового засідання Котюбіна А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Гранат М.В.

від відповідача: Красун В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Перше травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту картоплярства Національної Академії аграрних наук України на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 04.08.2020 року суддею Шумом М.С. у м. Луцьк (повний текст рішення складено 05.08.2020 року) у справі № 903/480/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Граната Віктора Миколайовича

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Перше травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту картоплярства Національної Академії аграрних наук України

про стягнення 769656,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

ФОП Гранат В.М. звернувся з позовом до Господарського суду Волинської області про стягнення з ДП "Дослідне господарство "Перше травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту картоплярства Національної Академії аграрних наук України 769656, 36 грн. з яких: 632421 грн. коп. попередньої оплати за товар, 92965, 89 грн. пені, 44269, 47 грн. штрафу та витрати по сплаті судового збору у справі.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 04.08.2020 року у справі № 903/480/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 632421 грн. попередньої оплати, 92965, 89 грн. пені, 44269 грн. 47 коп. штрафу, 11544, 85 грн. судового збору, а всього: 781201, 21 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення; зменшити розмір штрафних санкцій до 17521,03 грн. штрафу та 36794,17 грн. пені; стягнути на користь підприємця кошти у розмірі: 500601 грн. попередньої оплати, 36 794, 17 грн. пені, 17521, 03 грн. штрафу, 8323,74 грн. судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що рішення місцевого господарського суду є частково незаконним та необґрунтованим через неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та порушення судом норм процесуального права. Зокрема, при вирішенні спору не було враховано поставку товару на суму 131820 грн. (16 т жита та 14,36 т вівса), яка відбулась в січні 2020 року. Оскільки вказана поставка не була належним чином документально оформлена, між позивачем та відповідачем проводились перемовини щодо її врегулювання. З огляду на вказані обставини, а також враховуючи карантинні заходи та перебування директора відповідача у відрядженні, до суду першої інстанції було надіслано клопотання про відкладення розгляду справи. Натомість суд, не зважаючи на наявність строку розгляду справи, клопотання не задовільнив та вирішив спір по суті. З огляду на вказане апелянт вважає, що сума заборгованості та нараховані штрафні санкції підлягають перерахунку в зв`язку з неврахуванням січневої поставки продукції. Також просить врахувати, що нараховані суми штрафних санкцій є обтяжливими для державного підприємства, а кредитору жодних збитків не завдано. Враховуючи складне економічне становище підприємства просить зменшити їх розмір вдвічі.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просить її задоволити.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача по справі на рішення Господарського суду Волинської області від 04.08.2020 року у справі № 903/480/20; призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Від позивача на адресу суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відмічає, що перемовини з мирного врегулювання тривали два дні (30-31 липня 2020) і жодним чином не перешкоджали відповідачу подати відзив на позов або з`явитись в судове засідання. Факт поставки товару в січні 2020 року категорично заперечує та відмічає, що остання жодними бухгалтерськими документами не підтверджена. Посилання скаржника на показання свідків та додані матеріали складського обліку вважає необгрунтованими, оскільки вони не є належними доказами. Відносно зменшення розміру штрафних санкцій вказує, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач змушений був закупити зерно жита та вівса в інших постачальників за завищеною ціною. При цьому збиток позивача перевищив суму штрафних санкцій на 36 тис.грн., а тому доводи апелянта є безпідставними.

В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені у відзиві заперечення.

Судом розглянуто заявлене в апеляційній скарзі клопотання апелянта про допит в якості свідка ОСОБА_1 , яка працює в ДП ДГ "Перше Травня" Волинської ДСГДС на осаді завідувача складом, з приводу обставин передачі товару позивачу протягом січня 2020 року.

За результатами розгляду суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти) які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Як вбачається з аргументів апелянта, на підставі показань свідка ОСОБА_1 скаржник намагається підтвердити обставини продажу позивачу товару в січні 2020 року, а саме - 16 т жита та 14,36 т вівса на загальну суму 131820,00 грн.

Судовою колегією відмічається, що купівля-продаж товару є господарською операцією, яка відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтверджується складенням первинних облікових документів (складених в паперовій або електронній формі), які мають містити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Тобто в даному випадку такими документами можуть бути видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, складені та оформлені належним чином.

Отже діючим законодавством визначено документи, які підтверджують здійснення господарської операції. Зважаючи що наведені норми закону є імперативними, інші засоби доказування застосовуватись не можуть. Відтак клопотання скаржника задоволенню не підлягає.

За умовами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому, апеляційний суд встановив наступні обставини та керувався такими мотивами.

З матеріалів справи вбачається, що 05.08.2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу № 1-05/08, згідно п. п. 1.1, 4.1, 4.2, 4.3, 4.5, 6.1, 6.3, 7.1, 8.1 якого відповідач зобов`язується передати у власність (повне господарське користування) позивача товар (зерно жита та зерно вівса), а позивач зобов`язаний прийняти та оплатити товар на умовах цього договору. Ціна товару: зерно вівса 4200 грн/тона (в т. ч. ПДВ), зерно жито 4500 грн./тона (в т. ч. ПДВ). При зміні ринкових цін, за вимогою зацікавленої сторони, сторони переглядають ціну. Зміна ціни може відбутися лише на ту частину товару, яка ще не була оплачена до моменту такої вимоги. Назва та ціна товару зазначається в накладних та актах прийому-передачі. Загальна ціна договору визначається загальною вартістю оплаченого та переданого товару. Товар реалізується на умовах передоплати. Будь-який платіж від позивача відповідачу в період дії даного договору вважається платежем на оплату товару (зерна) по даному договору (крім випадків, коли у призначенні платежу прямо вказане посилання на інший договір). У випадку прострочки відповідача (не передачі товару відповідачем), позивач має право в тому числі вимагати повернення коштів (що були сплачені по даному договору і на суму яких не було передано товар по даному договору). Після такої вимоги відповідач набуває обов`язку повернення таких коштів. Штрафні санкції (їх розмір) сторони визначають згідно вимог законодавства. Договір діє до 31.12.2020 року.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судами встановлено, що на виконання умов договору позивачем в період з 06.08.2019 року по 11.11.2019 року було перераховано відповідачу кошти в сумі 1209420 грн. Вказаний факт підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями та відповідачем не оспорювався.

В свою чергу, відповідачем у період з 26.08.2019 року по 30.10.2019 року було відвантажено позивачу товар на загальну суму 576999 грн. Вказаний факт підтверджується долученими до матеріалів справи накладними та товарно-транспортними накладними з підписами та відтисками печаток сторін.

29.01.2020 року позивачем було надіслано відповідачу в порядку ст. 530 ЦК України вимогу передати товар, що був оплачений. Про готовність до передання товару (завантаження автотранспорту) повідомити ФОП Гранат В. М. у семиденний строк. Вказана вимога отримана відповідачем 30.01.2020 року, однак залишена без виконання.

З огляду на вказані обставини, позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу від 22.06.2020 року про повернення суми коштів попередньої оплати товару, що не був переданий позивачеві із зазначенням банківських реквізитів. Вказана вимога була отримана відповідачем 24.06.2020 року.

В силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язань або їх зміна не допускається.

Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Поряд з цим, як зазначено вище, сторони у п. 6.3 договору узгодили, що у випадку прострочки відповідача (не передачі товару відповідачем), позивач має право в тому числі вимагати повернення коштів (що були сплачені по даному договору і на суму яких не було передано товар по даному договору). Після такої вимоги відповідач набуває обов`язку повернення таких коштів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача суми попередньої оплати, на яку не поставлений товар, згідно з договором купівлі-продажу від 05.08.2019 року №1-05/08 в розмірі 632421 грн.

Поряд з цим, позивачем було також заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 92965, 89 грн. та штрафу в розмірі 44269,47 грн., що нараховані на підставі ст. 231 ГК України.

Згідно ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Пунктом 7.1 договору сторони обумовили, що штрафні санкції (їх розмір) визначаються згідно вимог законодавства.

У випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Судами встановлено, що організаційно-правова форма підприємства-відповідача є Державне підприємство, центральний чи місцевий орган виконавчої влади, до сфери управління якого належить державне підприємство або частка держави у статутному капіталі юридичної особи, якщо ця частка становить не менше 25 відсотків - Українська академія Аграрних Наук, засновником юридичної особи є Українська академія Аграрних Наук, відтак, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про правомірність застосування позивачем щодо нарахування штрафу та пені приписів ст. 231 ГК України.

Здійснивши перевірку правильності перерахунку судом першої інстанції заявлених позивачем сум пені в розмірі 0, 1 відсотка вартості непоставленого товару за період з 07.02.2020 року (перший день прострочення виконання зобов`язання) по 02.07.2020 року в сумі 92965, 89 грн. та штрафу за прострочення виконання зобов`язань по поставці оплаченого товару понад тридцять днів у розмірі семи відсотків вказаної вартості в сумі 44269 грн., колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість і законність задоволення місцевим господарським судом позовних вимог у цих частинах.

Аргументуючи доводи апеляційної скарги, скаржник ставить під сумнів обґрунтованість відмови місцевого господарського суду у відкладенні судового розгляду справи посилаючись на те, що між сторонами спору тривали мирні переговори. При цьому стверджує, що відзив на позов не було подано також через мирні переговори сторін, а не можливість прийняти участь у судовому засіданні обумовлена діючими на території України карантинними заходами у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19.

Вказані доводи скаржника не приймаються апеляційним господарським судом, оскільки сам факт мирних переговорів не є поважною причиною, яка позбавляє відповідача можливості вчинення будь яких процесуальних дій (подання відзиву, доказів, заперечень тощо).

Слід відмітити, що за умовами ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (згідно ст. 81 ГПК). Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду.

За правилами ст.ст. 73-80 ГПК України учасники спору зобов`язані підтвердити або спростувати обставини спору належними та допустимими доказами протягом встановленого законом або визначеного судом строку.

Разом з тим, суд зазначає, що в клопотанні про відкладення розгляду, поданому в суді першої інстанції, скаржник посилався на неможливість своєї присутності у засіданні в зв`язку із відрядженням у день засідання, так як у апеляційній скарзі причина такої відсутності акцентована на діючих на території України карантинних заходів у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19. Тобто скаржник наводить суперечливу взаємовиключну мотивацію, адже карантин не завадив "відрядженню", але при цьому завадив участі у судовому засіданні.

Посилання скаржника на п. 4 прикінцевих положень ГПК (яким роз`яснюються особливості поновлення процесуальних строків у зв`язку із СОVID-19) є також необґрунтованим, оскільки, скаржник не вказав, які саме процесуальні строки ним пропущено і які він хотів поновити. Судом першої інстанції не було відмовлено відповідачу у поновленні жодних строків, оскільки клопотання про відкладення розгляду справи за своєю суттю не є заявою про поновлення строку. Разом з тим, судом констатується, що в ухвалі про відкриття провадження місцевим господарським судом було зазначено про те, що явка сторін в судове засідання визнається не обов`язковою.

Судова колегія відмічає, що явка сторони в судове засідання і подання доказів не є одночасною дією, а тому скаржник не був позбавлений права надіслати суду засобами поштового або електронного зв`язку заперечення проти позовних вимог з додаванням відповідних доказів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач також послався на те, що між сторонами спору існував усний договір-купівлі продажу, яким був обумовлений негайний самовивіз продукції. Поданий позивачем договір купівлі-продажу, за твердженням скаржника, складено пізніше - в 2020 році.

Колегія суддів не приймає вказані доводи скаржника оскільки, як вбачається з матеріалів справи, в таблицях 1 та 2, які містяться у позовній заяві, відображена хронологія господарських операцій між сторонами (що підтверджується накладними та платіжними дорученнями у додатках до позову).

Із вказаних таблиць вбачається, що продавець приймав чергові платежі від покупця не зважаючи на те, що покупець не здійснював негайного самовивозу і жодних вимог про такий

негайний самовивіз продавець не пред`являв.

Неможливо припустити, що покупець здійснював платежі в самовільному режимі без запиту про потребу в таких коштах від продавця, адже жодних коштів не було повернуто (як помилково, або безпідставно перерахованих) і після кожного надходження коштів продавець виписував та реєстрував (в ЄДР) податкові накладні із зазначенням виду товару, його кількості та ціни.

Вищевказане спростовує твердження скаржника про те, що однією із умов продажу товару був його негайний самовивіз.

Крім того, наявний в матеріалах справи договір також спростовує доводи скаржника, оскільки містить всі істотні умови, а також підписи та печатки сторін. З огляду на встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, слід зазначити, що договір не суперечить закону та в судовому порядку недійсним не визнавався, а тому твердження скаржника про сумніви щодо моменту його укладення безпідставні та необгрунтовані.

Відповідач у апеляційній скарзі також стверджує, що підлягає зменшенню сума основного боргу, адже позивачем не було враховано накладну № 5 від 22.01.2020 року на відвантаження 16 тон жита та 14, 36 тон вівса на загальну суму 138820 грн.

Колегією суддів констатується, що вказана накладна не підписана позивачем, а складена відповідачем односторонньо на підставі свідчень своєї посадової особи (завскладу) із розрахунку середньої ваги з попередніх машин.

Вказана накладна не може вважатись первинним документом бухгалтерського обліку, адже не містить обов`язкових реквізитів (в тому числі через відсутність підпису покупця), а відтак не може бути доказом здійснення жодної господарської операції. Разом з цим, позивачем категорично заперечуються обставини щодо передачі товару в січні 2020 року (вищевказаних 16 тон жита та 14, 36 тон вівса), в тому числі і з огляду на вантажопід`ємність його транспортного засобу.

Стосовно доводів скаржника про те, що штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками позивача, колегія суддів зазначає, що частина 2 ст. 231 ГКУ, яка зобов`язує до стягнення штрафних санкцій з відповідача, не ставить такі санкції в залежність від факту збитків потерпілої сторони.

Розмір штрафних санкції, які стягуються з відповідача обумовлені не договором між сторонами, а законом. Тобто ці санкції мають імперативний характер, адже закон зобов`язує до їх сплати і не передбачає можливість їх зміни (якщо відсутні інші умови в договорі, або в законі).

Разом з тим, зменшення розміру штрафних санкцій (навіть за умови наявних для того підстав) є правом, а не обов`язком суду. Відповідно факт залишення штрафних санкцій в розмірах вказаних в законі не може розглядатися, як порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

В силу ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Скаржником не обґрунтовано винятковість обставин, які завадили йому подати докази, які додані до апеляційної скарги, в якості доказів до суду першої інстанції, відтак, такі докази не приймаються апеляційним господарським судом.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 04.08.2020 року у справі № 903/480/20 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

В силу ст. 129 ГПК України понесені скаржником судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на нього.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Перше травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту картоплярства Національної Академії аграрних наук України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 04 серпня 2020 року у справі № 903/480/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу № 903/480/20 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено "08" грудня 2020 року.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Демидюк О.О.