УХВАЛА

03 грудня 2020 року

м. Київ

Справа № 905/412/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Мамалуя О. О., Студенця В. І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»

на рішення Господарського суду Донецької області

у складі судді Макарова Ю. В.

від 09.07.2020

та постанову Східного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Шевель О. В., Білоусова Я. О., Пуль О. А.

від 08.09.2020

та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Шевель О. В., Білоусова Я. О., Фоміна В. О.

від 21.09.2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт»

до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»

про стягнення 1 328 468,34 грн

за участю представників:

позивача: Лихопьок Д. П.

відповідача: Рабко Т. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 28.05.2020, яка надійшла до суду 01.06.2020 та була прийнята господарським судом до розгляду, просило стягнути з відповідача 1 328 468,34 грн заборгованості, з яких: 1 203 470,35 грн -основний борг, 90 937,13 грн - пеня, 19 572,66 грн - три відсотки річних та 14 488,20 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань зі своєчасної та повної оплати отриманого від позивача товару за укладеним між ними договором поставки № 089ЛО/8/463 від 27.02.2019.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

27.02.2019 між Приватним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» (постачальник) був укладений Типовий договір № 089ЛО/8/463 (далі по тексту - договір), за змістом пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язався передати, а Покупець - прийняти і оплатити обладнання на умовах, передбачених цим договором.

За змістом пунктів 2.1., 3.2. та 3.3. договору кількість, номенклатура обладнання, умови та строки його поставки вказується у специфікаціях до договору, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до пункту 4.1. договору поставка обладнання здійснюється по цінам, які визначені відповідно до умов поставки, вказані у специфікаціях і включають в себе всі податки, збори і інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування і інші витрати постачальника, пов`язані з поставкою обладнання.

Загальна сума договору визначається як сумарна вартість обладнання, поставка здійснюється згідно доданих до нього специфікацій (пункт 4.3. договору).

Умови оплати визначені у розділі 5 договору, відповідно до якого:

- оплата Покупцем обладнання здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, вказаний у цьому договорі (пункт 5.1. договору);

- оплата за поставлене обладнання здійснюється протягом строку, вказаного у специфікації, який обраховується з моменту поставки обладнання і надання документів, вказаних у пункті 6.3. договору (пункт 5.2. договору);

- датою оплати обладнання вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця (пункт 5.3. договору);

- неустойка, що підлягає сплаті Постачальником, а також понесені Покупцем витрати і збитки, що підлягають відшкодуванню Постачальником, розраховані в порядку, визначеному цим договором і чинним законодавством, можуть бути утримані Покупцем в односторонньому безумовному порядку (в тому числі після закінчення строку дії цього договору) із суми, що підлягає сплаті Постачальнику, шляхом відправки Постачальнику відповідного повідомлення із зазначенням суми неустойки, розрахунку витрат і збитків. Утримання неустойки, витрат і збитків не тягне за собою зміни ціни обладнання. У разі перерахування Покупцем грошових коштів в сумі, що підлягає сплаті Постачальнику, після утримання неустойки, витрат і збитків, вказаних у повідомленні, вважаються виконаними у повному обсязі зобов`язання Покупця з перерахування грошових коштів в сумі, що підлягала сплаті Постачальнику до утримання неустойки, витрат і збитків, а також зобов`язання Постачальника зі сплати Покупцю неустойки, витрат та збитків, вказаних у повідомленні. У випадку, якщо сума неустойки, витрат і збитків, що підлягають утриманню, перевищує суму, що підлягає оплаті Постачальнику, оперативно-господарська санкція, передбачена цим пунктом договору, за рішенням Покупця може бути розповсюджена також і на інші договори, укладені між Покупцем і Постачальником (пункт 5.6. договору).

- залік зустрічних однорідних вимог неможливий без згоди Покупця (пункт 5.8. договору).

Згідно з пунктами 6.1., 6.2. договору приймання обладнання за кількістю та якістю здійснюється відповідно до вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держарбітражу від 15.06.1965 № П-6 (далі - Інструкція № П-6), та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу від 25.04.1966 № П-7 (далі - Інструкція № П-7).

У пункті 6.3. договору сторони погодили, що Постачальник зобов`язаний надати покупцю до початку приймання обладнання оригінали наступних документів: рахунок на оплату обладнання, транспортні та супровідні документи, пакувальні документи, сертифікат або паспорт якості постачальника або виробника (у разі, якщо постачальник не є виробником), сертифікат санітарно-гігієнічного висновку та сертифікат радіологічної безпеки (у передбачених законодавство випадках), акт прийому-передачі обладнання (у 2-х примірниках), оформлений Постачальником, інші документи, зазначені у специфікаціях.

Згідно з пунктом 6.4. договору покупець має право відмовитися від приймання поставленого обладнання до надання документів, вказаних у пункті 6.3. договору.

У випадку поставки обладнання, що не відповідає умовам договору (по якості, номенклатурі, упаковці) або супровідним документам, а також обладнання, пошкодженого внаслідок невідповідності упаковки та/або маркування, порушення правил транспортування (при доставці транспортними засобами Постачальника або перевізника по договору з Постачальником), обладнання приймається Покупцем на зберігання (пункт 6.5. договору).

Відповідно до пункту 7.1. договору за невиконані чи неналежно виконані умови договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

За умовами пункту 7.2. договору за порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання Покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної ставки НБУ, що діє у відповідному періоді.

Відповідно до пункту 7.3. договору у випадку порушення строків і обсягів поставок обладнання Постачальник сплачує Покупцю неустойку в розмірі 8% від вартості не поставленого в строк обладнання. У випадку порушення строків поставки більше, ніж на 10 календарних днів Покупець має право відмовитися від подальшої прийомки і оплати обладнання, а також вимагати повернення раніше сплачених за обладнання сум, які Постачальник зобов`язаний повернути протягом трьох банківських днів з моменту отримання повідомлення Покупця, які вважаються отриманими Постачальником по закінченню трьох робочих днів з моменту його поставки Покупцю на адресу Постачальника, вказану у цьому договорі.

Договір вступає в силу з дня його підписання, але не раніше виконання умов установчих документів сторін про необхідність надання згоди на висновок органів управління сторін, які мають відповідні повноваження (при наявності таких вимог) (пункт 10.4. договору).

За змістом пункту 10.5. цей договір діє до 31.12.2019. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим договором.

27.02.2019 сторони договору підписали специфікацію № 1 до цього договору, у якій визначили найменування та кількість обладнання, що має бути поставлене, погодили графік поставки та вартість обладнання. За умовами специфікації загальна вартість обладнання, що поставляється за цією специфікацією, складає 1 199 028,00 грн. У пункті 5 цієї специфікації сторони встановили строк оплати поставленого обладнання: з відстрочкою платежу на 10 календарних днів по факту поставки. Згідно з пунктом 8 специфікації датою поставки вважається дата, вказана у товаротранспортній та/або розрахунковій накладній з відміткою покупця про отримання обладнання.

13.09.2019 сторони підписали ще одну специфікацію № 1 до договору, у якій погодили поставку обладнання загальною вартістю 79 800,54 грн. У пункті 5 цієї специфікації сторони встановили строк оплати поставленого обладнання: протягом 20 календарних днів. Згідно з пунктом 7 специфікації датою поставки вважається дата передачі ресурсів представнику Покупця на складі Постачальника відповідно до товаротранспортної та розрахункової накладних з відміткою в товаротранспортній або розрахунковій накладній.

На виконання умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» поставило Приватному акціонерному товариству «Металургійний комбінат «Азовсталь»

- товар, зазначений у Специфікації № 1 від 27.02.2019 на суму 1 199 028,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 43 від 05.08.2019, актом приймання-передачі товару № 1 від 05.08.2019 та товарно-транспортною накладною № 000034 від 05.08.2019;

- товар, зазначений у Специфікації № 1 від 13.09.2019 на суму 83 637,37 грн, що підтверджується видатковою накладною № 49 від 07.10.2019, актом приймання-передачі товару № 2 від 07.10.2019 та товарно-транспортною накладною № 000038 від 07.10.2019.

Цей товар був прийнятий представниками Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», що підтверджується підписами уповноважених представників на видаткових накладних та актах приймання-передачі товару.

Покупець здійснив лише часткову оплату отриманого обладнання за видатковою накладною № 49 від 07.10.2019 на підставі платіжних доручень № від 27.12.2019 на суму 72 525,84 грн та № від 31.01.2020 на суму 6 669,18 грн.

Продавець звертався до Покупця з претензіями № 21/11/01-19 від 21.11.2019 та № 06/02/01-20 від 06.02.2020, в яких просив виконати зобов`язання з оплати отриманого обладнання за договором у повному обсязі, а також з листом № 30/01/01-20 від 30.01.2020 з проханням погасити заборгованість.

Однак Покупець вимоги Продавця не задовольнив, оплату отриманого обладнання у повному обсязі не здійснив, що і стало підставою для звернення Продавця - Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення 1 328 468,34 грн заборгованості за договором № 089ЛО/8/463 від 27.02.2019, з яких: 1 203 470,35 грн -основний борг, 90 937,13 грн - пеня, 19 572,66 грн - три відсотки річних та 14 488,20 грн - інфляційні втрати.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до позивача з претензією № 08.06/2725 від 26.05.2020, в якій зазначив про порушення позивачем строків поставки обладнання та нарахування у зв`язку з цим позивачу неустойки відповідно до пункту 7.3. договору у розмірі 79 935,20 грн, з огляду на що запропонував позивачу перерахувати вказану суму на рахунок Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» у строк до 08.06.2020, зазначивши при цьому про те, що у випадку несплати штрафних санкцій у встановлений строк вони будуть утримані відповідно до пункту 5.6. договору.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог, навів контррозрахунок сум пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, орієнтовний розрахунок суми судових витрат, а також просив суд у разі прийняття рішення про задоволення позову зменшити суму штрафних санкцій на 90%.

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Господарський суд Донецької області рішенням від 09.07.2020 позовні вимоги задовольнив частково: стягнув з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» 1 203 470,35 грн заборгованості, 90 937,13 грн пені, 19 557,49 грн три відсотки річних, 14 488,20 грн інфляційних втрат, 19 926,80 грн судового збору та 11 999,86 грн витрат на оплату послуг адвоката. Відмовив у стягнення трьох відсотків річних у розмірі 15,17 грн. Повернув Товариству з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» з Державного бюджету України судовий збір в сумі 2 003,09 грн, сплачений платіжним дорученням № 44 від 24.02.2020.

Місцевий господарський суд визнав доведеним факт порушення відповідачем умов договору поставки щодо своєчасної оплати поставленого йому позивачем товару та факт виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором лише частково. При цьому суд виходив з того, що

- обставини виконання позивачем взятих на себе за укладеним з відповідачем договором поставки зобов`язань з поставки відповідачу товару за специфікаціями від 27.02.2019 та від 13.09.2019 є доведеними, обставини поставки позивачем товару та прийняття товару відповідачем підтверджуються первинними обліковими документами, які фіксують факт здійснення господарської операції, є належними доказами у справі та підставою виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар;

- обставини ненадання позивачем при поставці товару відповідачу повного пакету документів на товар, на які посилається відповідач в заперечення позовних вимог, є недоведеними, а підстави для затримання оплати продукції відсутні, оскільки матеріали справи не містять складеного відповідачем відповідно до Інструкції № П-6 акту про відсутність товаросупровідної документації, доказів наявності претензій відповідача щодо відсутності певної документації при прийманні продукції та встановлення позивачу строку для її надання, не надано доказів відмови від отримання товару та прийняття його у встановленому порядку на відповідальне зберігання;

- застосування відповідачем до позивача оперативно-господарської санкції у вигляді нарахування неустойки за порушення строків поставки товару в порядку пункту 5.6. договору є безпідставним, оскільки відповідач не дотримався встановленого умовами договору та вимогами чинного законодавства порядку їх застосування: по-перше, нарахував неустойки та письмово повідомив позивача про її нарахування після спливу більше ніж 11 місяців з дати настання строку поставки товару та після звернення позивача до суду з цим позовом, тобто у строк, що не є розумним; по-друге, нарахував позивачу неустойку майже через шість місяців після закінчення строку дії договору поставки, що не відповідає меті застосування оперативно-господарської санкції, передбаченій статтею 235 Господарського кодексу України: припинення або попередження повторення порушення зобов`язання; по-третє, застосовані відповідачем до позивача санкції не підлягають стягненню у безспірному порядку, оскільки між сторонами існує спір щодо наявності підстав для їх застосування, утримання відповідачем відповідної суми неустойки з належних до сплати на користь позивача сум є незаконним.

Дослідивши наведений позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про те, що застосована позивачем ставка пені відповідає положенням пункту 7.2. договору та вимогам чинного законодавства, розрахунок є арифметично вірним, внаслідок чого задовольнив цю вимогу у заявленому позивачем розмірі. При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення заявленої позивачем до стягнення пені.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок трьох відсотків річних, місцевий господарський суд встановив, що цей розрахунок є арифметично неправильним, з огляду що провів власний розрахунок трьох відсотків річних та задовольнив цю позовну вимогу частково.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат, місцевий господарський суд встановив, що позивач неправильно нарахував інфляційні на заборгованість за видатковою накладною № 43 від 05.08.2019 за період прострочення виконання зобов`язання (за серпень 2019 року), який не дорівнює повному календарному місяцю, однак, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат на заборгованість за видатковою накладною № 43 від 05.08.2019 із застосуванням індексів інфляції за вересень 2019 - січень 2020 включно, перевіривши розрахунок за видатковою накладною № 49 від 07.10.2019, суд встановив, що заявлений позивачем до стягнення розмір інфляційних втрат не перевищує розмір, нарахований в межах обраних позивачем періодів, внаслідок чого дійшов висновку про те, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Крім того суд визнав обґрунтованими та підтвердженими належними доказами судові витрати позивача, у тому числі витрати на правничу допомогу, та стягнув їх з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також дійшов висновку про те, що надмірно сплачений позивачем судовий збір за подання позову в сумі 2 003,09 грн підлягає поверненню платнику з Державного бюджету України.

Східний апеляційний господарський суд постановою від 08.09.2020 змінив рішення Господарського суду Донецької області від 09.07.2020, виклавши абзаци 1 - 3 резолютивної частини рішення в іншій редакції, за змістом якої позовні вимоги задовольнив частково: стягнув з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» 1 203 470,35 грн заборгованості, 90 457,52 грн пені, 19 557,49 грн три відсотки річних, 14 329,99 грн інфляційних втрат, 19 917,23 грн витрати зі сплати судового збору та 11 994,10 грн витрат на оплату послуг адвоката. Відмовив у задоволенні позову в частині стягнення трьох відсотків річних у розмірі 15,17 грн, пені у розмірі 479,61 грн та інфляційних втрат у розмірі 158,21 грн.

Крім того суд апеляційної інстанції стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» на користь Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» 14,69 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позовних вимог, доведеність факту порушення відповідачем умов договору поставки щодо своєчасної та повної оплати поставленого йому позивачем товару, про безпідставність застосування відповідачем до позивача оперативно-господарської санкції у вигляді нарахування неустойки за порушення строків поставки товару в порядку пункту 5.6. договору. При цьому суд апеляційної інстанції додатково зазначив про те, що фактично у направленій відповідачем позивачу претензії міститься лише попередження про можливість застосування санкцій за несвоєчасну поставку, а не про факт їх застосування, доказів направлення відповідачем позивачу повідомлень про застосування санкцій за несвоєчасну поставку, які б відповідали вимогам пунктів 5.6. 7.3. договору, матеріали справи не містять, що, за висновком суду є безумовною підставою для відмови у зменшенні суми основного боргу на суму нарахованих відповідачем позивачу санкцій.

Також суд погодився з висновком місцевого господарського суду про недоведеність обставин ненадання позивачем при поставці товару відповідачу повного пакету документів на товар.

Крім того суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог про стягнення пені, однак перевіривши проведений позивачем та судом першої інстанції розрахунок пені за видатковою накладною № 43 від 05.08.2019, встановив, що цей розрахунок не відповідає вимогам частини 3 статті 254 Цивільного кодексу України: неправильно визначена кінцева дата періоду нарахування та пеню розраховано за 185 днів прострочення, в той час як відповідно до наведеної норми пеня має бути розрахована за період з 16.08.2019 по 15.02.2020 включно, тобто за 184 дні прострочення, з огляду на що суд змінив рішення місцевого господарського суду в частині стягнення суми пені. При цьому суд погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для зменшення заявленої позивачем до стягнення пені.

За висновком суду апеляційної інстанції місцевий господарський суд правильно визначив суму трьох відсотків річних, що підлягає стягненню з відповідача, однак неправильно визначив суму інфляційних втрат, при розрахунку інфляційних втрат на суму заборгованості за видатковою накладною № 49 від 07.1.02019, не врахував зменшення суми боргу після її часткової оплати, з огляду на що змінив рішення місцевого господарського суду в частині стягнення суми інфляційних втрат.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що надані позивачем документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження фактичних витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн, вказаний розмір понесених позивачем витрат документально обґрунтованим, відповідає критеріям співмірності та розумної необхідності таких витрат, однак з огляду на зміну рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції провів новий розподіл судових витрат, зокрема витрат позивача на правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених вимог.

Східний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 21.09.2020 заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково: стягнув з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» 5 980,88 грн витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції пропорційно розміру задоволених вимог.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі відповідач - Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» просить змінити рішення Господарського суду Донецької області від 09.07.2020, постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.09.2020 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 в частині стягнення пені в розмірі 90 457,52 грн, витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 11 994,10 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 5 980,88 грн та відмовити у цій частині у задоволенні позовних вимог.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підстави касаційного оскарження судових рішень відповідач послався на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішення та постанов неправильно застосували норми матеріального права, а саме: статтю 233 Господарського кодексу України та статтю 551 Цивільного кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:

- від 06.09.2019 у справі № 910/16925/18,

- від 18.10.2019 у справі № 910/1526/19,

- від 17.12.2019 у справі № 916/545/19,

а також порушили норми процесуального права, а саме: статті 86 і 126 Господарського процесуального кодексу України, залишили поза увагою те, що однією з необхідних умов відшкодування судових витрат є їх фактичне понесення заявником, не врахували висновки Верховного Суду щодо умов відшкодування судових витрат, викладених у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, помилково застосували висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, обставини у якій щодо умов проведення остаточного розрахунку за надану правничу допомогу не є подібними таким обставинам у цій справі № 905/412/20.

Також скаржник зазначив про те, що суд апеляційної інстанції порушив частину 8 статті 129 та частину 1 статті 221 Господарського процесуального кодексу України, помилково застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.08.2020 у справі № 910/4858/19, обставини у якій щодо надання доказів у підтвердження витрат на правничу допомогу, не є подібними таким обставинам у цій справі № 905/412/20.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Касаційний господарськи суд у складі Верховного Суду ухвалою від 04.11.2020 надав учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 18.11.2020.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу засобами електронного зв`язку 23.11.2020, тобто після спливу встановленого Верховним Судом учасникам справи № 905/412/20 строку на подання відзиву на касаційну скаргу. Разом з цим позивач просить поновити строк для подання відзиву на касаційну скаргу та прийняти його розгляду, посилаючись як на поважні причини пропуску цього строку на отримання ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.11.2020 лише 17.11.2020, тобто за один день до встановленого Верховним Судом цією ухвалою строку на надання відзиву на касаційну скаргу.

Розглянувши наведені позивачем у відзиві на касаційну скаргу причини пропуску строку для подання відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає їх поважними, які підтверджуються відповідними доказами: роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти про надходження та отримання позивачем листа з ухвалою Верховного Суду від 04.11.2020, та зазначає про наявність підстав для продовження позивачу строку на подання відзиву на касаційну скаргу до 03.12.2020 та приймає відзив позивача до розгляду.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів залишити без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні питання про зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру пені дійшли правильного висновку про відсутність підстав для його зменшення та обґрунтовано відхилили наведені відповідачем доводи про необхідність зменшення розміру пені, які відповідач наводить і в касаційній скарзі. Зазначає, що ці наведені в касаційній скарзі доводи відповідача зводяться до встановлення обставин справи, оцінки (переоцінки) наявних в матеріалах справи доказів, дослідження нових доказів, що виходить за межі перегляду справи судом касаційної інстанції. Висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у зменшенні пені є законними та обґрунтованими, відповідають обставинам справи та правовим висновкам Верховного Суду та судовій практиці.

У спростування доводів відповідача, наведених у касаційній скарзі, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, позивач зазначає про те, що:

- висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, на які послався скаржник, не підлягають застосуванню до цієї справи, оскільки по-перше, справа № 826/1216/16 розглядалася за правилами Кодексу про адміністративне судочинство, а не Господарського процесуального кодексу України, по-друге, питання, які розглядалися Великою Палатою Верховного Суду, вирішувалися за правилами попередньої редакції Кодексу про адміністративне судочинство, які визначали як і Господарський процесуальний кодекс України, інші умови для відшкодування витрат на правову допомогу;

- посилання відповідача на завищений розмір витрат позивача на правничу допомогу є безпідставними, не підтверджені жодними доказами та спростовуються наданими позивачем судам попередніх інстанцій доказами;

- суд апеляційної інстанції у додатковій постанові правильно послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.08.2020 у справі № 910/4858/19 та від 19.08.2020 у справі № 910/7520/20, щодо практичної реалізації положення про відшкодування витрат на правничу допомогу та щодо особливостей розгляду заяви про стягнення таких витрат та подання відповідних доказів.

Крім того позивач у відзиві на касаційну скарги просить стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом касаційної скарги відповідача.

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанцій.

Розглянувши доводи та аргументи позивача та відповідача, наведені у касаційній скарзі та у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, відповідач підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі визначив пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, на підставі якого і було відкрито касаційне провадження у цій справі.

За змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У визначенні подібності правовідносин Верховний Суд враховує правові висновки, викладені у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 по справі № 923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Як уже зазначалося, суди попередніх інстанцій визнали заявлені у цій справі позовні вимоги обґрунтованими, однак встановивши наявність помилок у проведених позивачем розрахунках сум пені, трьох відсотків річних та інфляційних та здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум цих вимог задовольнили позовні вимоги частково. При цьому суди дійшли висновку про відсутність підстав для зменшення нарахованого позивачем відповідачу розміру пені на 90%, про що просив відповідач.

Як вбачається скаржник оскаржує рішення та постанову судів попередніх інстанцій у цій справі лише в частинах стягнення пені та витрат на оплату послуг адвоката, а також оскаржує додаткову постанову суду апеляційної інстанцій про стягнення витрат на правничу допомогу.

Спірним є застосування судами попередніх інстанцій статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України та відмова судів у зменшенні заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 90 % без урахування висновку щодо застосування зазначених норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06.09.2019 у справі № 910/16925/15, від 18.10.2019 у справі № 910/1526/19 та від 17.12.2019 у справі № 916/545/19.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

При застосуванні статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України Верховний Суд враховує сталу судову практику та усталені правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права. Відповідно до зазначених висновків, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд зазначає, що застосоване у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанції користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Як вбачається з оскаржуваних відповідачем судових рішень у цій справі суди попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо наявності підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені застосували положення статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України з урахуванням зазначених вище висновків Верховного Суду та дійшли висновку про відсутність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

При цьому суди виходили з того, що обставини проведення на території місцезнаходження відповідача антитерористичної операції, на які відповідач послався в обґрунтування підстав для зменшення розміру пені, станом на час укладення договору поставки вже існували та відповідач, укладаючи з позивачем договір поставки був обізнаний як про ці обставини, так і про наслідки, які ці обставини мали та будуть мати для господарської діяльності відповідача. Доказів того, що наслідки проведення антитерористичної операції, на які послався відповідач, виникли після укладення договору поставки відповідач не надав. Відповідач не довів, що причиною прострочення виконання грошового зобов`язання є обставини, які перебувають поза його волею, а стягнення штрафних санкцій є неспівмірним з наслідками порушення, не відповідає засадам розумності і справедливості, перетворюється у несправедливо непомірний тягар для відповідача та може спричинити повне зупинення господарської діяльності товариства. Перебуваючи станом на дату укладення договору поставки у скрутному фінансовому положенні відповідач взяв на себе передбачені договором зобов`язання, у тому числі щодо сплати неустойки у разі порушення своїх договірних зобов`язань зі своєчасної оплати отриманого обладнання, тобто укладаючи договір поставки відповідач враховував та приймав ризики підприємницької діяльності.

При вирішенні питання про зменшення розміру неустойки суди врахували необхідність дотримання балансу інтересів обох сторін, ступінь виконання зобов`язання відповідачем як боржником, причини невиконання ним зобов`язання з оплати отриманого обладнання, строк прострочення виконання зобов`язання, поведінку відповідача та встановили, що позивач також як і відповідач здійснює господарську діяльність в умовах економічної кризи, однак зазначені обставини не завадили йому як постачальнику поставити передбачене спірним договором обладнання, та, внаслідок порушення грошового зобов`язання покупцем (відповідачем) по договору поставки, позивач тривалий час не досяг очікуваних результатів від господарської діяльності. Натомість відповідач, не маючи зауважень до отриманого від позивача обладнання та використовуючи його у своїй господарській діяльності, прострочив повну оплату товару більше ніж на 8 місяців, під час розгляду справи не вчинив дій хоча б з часткового розрахунку з позивачем, навпаки заперечував настання строку оплати. Крім того суди встановили, що заборгованість за договором поставки, на яку позивач нарахував пеню, виникла до розповсюдження епідемії коронавірусу COVID-19 та запровадження карантину в Україні, з огляду на що відхилили посилання відповідача на цю обставину.

Суд апеляційної також зазначив про те, що відповідач не довів, що запропоноване ним зменшення розміру неустойки враховує інтереси обох сторін, оскільки стягнення лише 10% від визначеної позивачем неустойки не відповідає обставинам справи, положенням статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України, а також таким загальним засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність. За висновком суду апеляційної інстанції сума штрафних санкцій, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не є надмірно великою у порівнянні з основним боргом, оскільки складає менше 10% від його розміру.

Верховний Суд вважає, що такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні судами попередніх інстанцій статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України та відповідає сформованій та сталій судової практиці, у тому числі зазначеним вище правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, з урахуванням встановлених судами фактичних обставин щодо наявності підстав для зменшення пені у цій конкретній справі.

Посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України, викладені у постановах від 06.09.2019 у справі № 910/16925/18 та від 18.10.2019 у справі № 910/1526/19 відхиляються, оскільки зроблені у правовідносинах, пов`язаних з перевезенням вантажу залізничним транспортом, та зменшення пені у цих справах здійснене судами щодо боржника перевізника - Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» за несвоєчасну доставку вантажів. Висновки Верховного Суду у зазначених справах не є релевантними до правовідносин у цій справі, які пов`язані з поставкою товару та в яких пеня нарахована покупцю за невиконання зобов`язань зі своєчасної та повної оплати отриманого товару. З огляду на різний характер спірних правовідносин у справах № 910/16925/18, № 910/1526/19 та у цій справі суб`єктний склад сторін у цих справах також є відрізняється: у справах № 910/16925/18, № 910/1526/19 сторонами спору є отримувач та перевізник вантажу, а у цій справі - постачальник та покупець.

Крім того у справі № 916/545/19, на висновки Верховного Суду у якій щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України (постанова від 17.12.2019), послався відповідач у касаційній скарзі, правовідносини виникли щодо стягнення постачальником заборгованості за поставлений природний газ. У зазначеній справі Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені з огляду на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (більша частина боргу була сплачена) та на те, що основним споживачем послуг відповідача з централізованого теплопостачання є населення.

Отже спірні правовідносини у справі № 916/545/19 хоча і виникли з договору поставки, проте з огляду на предмет поставки - природний газ ці правовідносини мають свої особливості, зокрема однією з таких особливостей при вирішенні питання про зменшення пені є обставини того, що несвоєчасна оплата відповідачем отриманого природного газу була спричинена неналежною платіжною дисципліною населення у здійсненні відповідачу оплати послуг з централізованого теплопостачання, тобто невиконанням населенням перед відповідачем своїх зобов`язань з оплати цієї послуги.

Наведене свідчить про те, що такі обставини відсутні у цій справі № 905/412/20, що не підтверджує обставин подібності правовідносин у справах № 916/545/19 та № 905/412/20..

Крім того висновки судів попередніх інстанцій у цій справі про відсутність підстав для зменшення розміру пені не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 06.09.2019 у справі № 910/16925/18, від 18.10.2019 у справі № 910/1526/19 та від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, про наявність підстав для зменшення розміру пені, на які послався скаржник, оскільки зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване судами у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин кожної конкретної справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Як вбачається з оскаржуваних рішень у цій справі суди попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо зменшення заявленого до стягнення розміру пені надали оцінку доводам відповідача, наведеним в обґрунтування необхідності такого зменшення та доказам, які ці доводи підтверджують, обґрунтовано відхилили ці доводи.

При цьому Верховний Суд зазначає, що відповідач у касаційній скарзі посилається на ті ж самі обставини, які були ним наведені при розгляді справи судами попередніх інстанцій, та докази, додані до матеріалів справи, яким суди надали належну оцінку. Однак ці наведені в касаційній скарзі доводи відповідача фактично зводяться до встановлення обставин справи, оцінки (переоцінки) наявних в матеріалах справи доказів, дослідження нових доказів, що виходить за межі перегляду справи судом касаційної інстанції, про що правильно зазначив позивач у відзиві на касаційну скаргу.

Отже висновки Верховного Суду щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України, викладені у постановах від 06.09.2019 у справі № 910/16925/18, від 18.10.2019 у справі № 910/1526/19 та від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, на які послався скаржник, були зроблені в інших, ніж у цій справі правовідносинах, за інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Як уже зазначалося, відповідач у касаційній скарзі оскаржує рішення та постанову судів попередніх інстанцій у цій справі також і в частині стягнення витрат на оплату послуг адвоката. Крім того оскаржує додаткову постанову суду апеляційної інстанцій про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій:

- не врахували відсутність доказів фактичного понесення позивачем цих витрат,

- не врахували висновки Верховного Суду щодо умов відшкодування судових витрат, викладених у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16,

- помилково застосували висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 910/4858/19.

Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин 2 - 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 3 частини 4 та частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень (у тому числі додаткового рішення) суди попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу встановили, що позивач на виконання зазначених норм процесуального права заявив у суді першої інстанцій (у позовній заяві) та у суді апеляційної інстанції (у відзиві на апеляційну скаргу та усно у судовому засіданні) про відшкодування йому за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу та надав судам попередній (орієнтовний) розрахунок цих витрат (у позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу).

Суди попередніх інстанцій належним чином дослідили надані позивачем докази в підтвердження наданих йому адвокатом послуг професійної правничої допомоги у судах першої та апеляційної інстанцій та їх розміру, та дійшли висновку про достатність цих доказів, визнали доведеними обставини, які ці докази підтверджують, зокрема щодо обсягу та вартості наданих позивачу адвокатом послуг професійної правничої допомоги, визнали заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, таким, що відповідає критеріям співмірності та розумної необхідності таких витрат. При цьому суди задовольнивши позовні вимоги частково, здійснили розподіл судових витрат, у тому числі витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відповідно до пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з огляду на що правильно задовольнили заяви відповідача про відшкодування цих витрат частково. З оскаржуваної відповідачем постанови суду апеляційної інстанції у цій справі вбачається, що апеляційний господарський суд, змінивши рішення місцевого господарського суду в частині стягнення сум пені та інфляційних втрат, правильно відповідно до норм процесуального права провів новий перерозподіл судових витрат.

Відповідач у касаційній скарзі посилається на відсутність підстав для стягнення з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій з огляду на відсутність доказів фактичного понесення позивачем цих витрат, а також вказує на те, що заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу є значно завищеною, а перелік наданих позивачу послуг адвоката таким, що не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи.

Як вбачається зазначені доводи були предметом оцінки судом апеляційної інстанції, який встановив, що ці доводи не підтверджені жодними доказами, є оціночними і такими, що ґрунтуються на припущеннях, а відтак не можуть бути підставою для висновку про завищення позивачем суми витрат на правову допомогу.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що наведені відповідачем у касаційній скарзі ці доводи, які були ним наведені у судах попередніх інстанцій та яким суди надали належну оцінку, фактично зводяться до незгоди з наданою судами цим доводам та доказам оцінкою. Однак перевірка цих доводів відповідача, зокрема щодо його незгоди із переліком наданих позивачу адвокатських послуг та вартістю цих послуг перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки останній згідно з частиною 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того в спростування доводів відповідача про те, що умовою відшкодування судових витрат є факт понесення таких витрат, суд апеляційної інстанції, з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 126 та частину 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України зазначив про те, що відсутність доказів фактичного понесення відповідних витрат не може бути підставою для відмови у їх стягненні, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Ці висновки суду апеляційної інстанції відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у пункті 6.5. постанови об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 справа № 922/445/19, а також у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 910/3437/19 та від 17.08.2020 у справі № 925/1067/19, які були враховані судом апеляційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судами пункту 1 частини 2 статті 126 та частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд зазначає, що касаційна скарга переглядалась саме з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Посилання ж скаржника на помилкове (на його думку) врахування апеляційним судом зазначених висновків Верховного Суду, викладених у пункті 6.5. постанови об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 справа № 922/445/19, а також у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 910/3437/19 та від 17.08.2020 у справі № 925/1067/19, що переглядалися Верховним Судом, колегією суддів не приймаються, оскільки такі посилання не охоплюються дією пункту 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, який визначений відповідачем підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі.

Крім того Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду щодо відшкодування судових витрат лише за умови їх фактичного понесення, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, оскільки зазначені висновки Верховного Суду стосуються застосування норм Кодексу про адміністративне судочинство та не підлягають застосуванню до цієї господарської справи, вирішення якої здійснюється за правилами Господарського процесуального кодексу України. Крім того зазначені висновки Верховного Суду стосуються застосування норм Кодексу про адміністративне судочинство у редакції, чинній до 15.12.2017, які визначали (як і Господарський процесуальний кодекс України у редакції, чинній до 15.12.2017), інші умови для відшкодування витрат на правову допомогу, ніж редакції цих кодексів, чинні після 15.12.2017, про що обґрунтовано зазначив позивач у відзиві на касаційну скаргу.

Разом з цим Верховний Суд зазначає про те, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 не була підставою для відкриття касаційного провадження згідно з ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.11.2020 у цій справі.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення Верховного Суду в яких посилався скаржник, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження, не є подібними з викладеного вище.

З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на рішення Господарського суду Донецької області від 09.07.2020, постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.09.2020 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 у справі № 905/412/20 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею-доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом касаційної скарги, які за попереднім (орієнтовним) підрахунком позивача орієнтовно складають 7 500,00 грн. Також відповідач зазначає, що докази понесення цих витрат будуть надані ним у строк та порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Промсировинаімпорт» про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу буде розглянута після подання заявником відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення цього судового рішення.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку ця заява залишається без розгляду.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на рішення Господарського суду Донецької області від 09.07.2020, постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.09.2020 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 у справі № 905/412/20 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Мамалуй

В. Студенець