ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2020 р. м. Київ Справа № 911/2578/20

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Ступаченко С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

приватного акціонерного товариства «Укрпластик» (02002, м Київ, вул. Євгена Сверстюка 1, код 00203588)

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Шен-Сервіс» (08132, Київська обл., Києво-Святошниський р-н, м. Вишневе, вул. Червоноармійська 2, код 38013278)

про визнання недійсним договору

за участю представників учасників справи:

від позивача: Вяльченко Д.В.;

від відповідача: Світлична Ж.В.;

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява приватного акціонерного товариства «Укрпластик» (надалі ПрАТ «Укрпластик»/позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Шен-Сервіс» (надалі ТОВ «Шен-Сервіс»/відповідач) про визнання недійсним договору про надання послуг від 01.02.2019 № 70219, укладеного між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що укладений між сторонами правочин вчинений всупереч ч.ч. 1, 2, 4 ст. 203, ст.ст. 215, 214 Цивільного кодексу України, адже не було оформлено додатків до договору, які є його невід`ємними частинами, та якими сторони мали узгодити істотні умови договору.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2578/20; ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 07.10.2020.

12.10.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, за змістом якого відповідач заперечує пред`явлені позовні вимоги та просить суд відмовити у їх задоволені.

23.10.2020 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві.

Ухвалою суду від 11.11.2020, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 25.11.2020.

18.11.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

25.11.2020 позивачем до суду подано заяву про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

В судове засідання 25.11.2020 з`явились представники сторін. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2019 ПАТ «Укрпластик» (наразі ПрАТ «Укрпластик») (далі - замовник) та ТОВ «Шен-Сервіс» (далі - виконавець) укладено договір про надання послуг № 70219 (далі договір), за умовами якого:

- в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов`язується власними силами надавати послуги з комплексного прибирання території та приміщення ПАТ «Укрпластик» (далі послуги), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 1 (далі об`єкт), а замовник зобов`язується приймати належним чином надані послуги та оплачувати їх (пункт 1.1.);

- перелік приміщень об`єкта, що підлягають прибиранню (далі - приміщення), та детальна їх характеристика, погоджена сторонами у додатку № 1 до договору. Детальний перелік видів послуг, місця виконання окремих видів послуг, періодичність надання послуг протягом доби погоджено сторонами у додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною цього договору (пункти 1.2., 1.3.);

- щомісячна вартість послуг за один календарний місяць становить 233350,38 гривень, у тому числі ПДВ 20% - 38891,73 гривень. Ціною цього договору є загальна вартість послуг, які були надані протягом дії договору на підставі всіх підписаних до цього договору актів приймання-передачі наданих послуг (пункти 5.1., 5.2.).

- договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року включно. Незалежно від наявності або відсутності порушень умов Договору, одна із Сторін Договору має право в будь-який момент на власний розсуд відмовитись від цього Договору шляхом направлення іншій Стороні відповідного письмового повідомлення. В такому випадку, Договір вважається припиненим на 20 (двадцятий) день від дати надсилання такого повідомлення на адресу Сторони. (пункти 8.1. 8.2.).

Договором сторони визначили, що додатками до договору є: додаток № 1 - перелік видів послуг, місць виконання окремих видів послуг, періодичність виконання та площі об`єкта (приміщення), щодо яких надаються послуги; додаток № 2 - перелік та кількість витратних матеріалів на місяць; додаток № 3 - технологічна карта; додаток № 4 - порядок і правила заповнення «Бланків щоденної перевірки якості прибирання» (чек-листів); додаток № 5 - зразок «Звіту про проведену перевірку якості прибирання (чек - листа)».

Додатковою угодою № 1 від 28.06.2019 до договору сторони погодили внести зміни у пункт 5.1. договору та виклали його в наступній редакції: «Щомісячна вартість послуг за один календарний місяць становить 211664,62 гривень, у тому числі ПДВ 20% - 35277,44 гривень».

У матеріалах справи наявні акти здачі-приймання робіт, які підписані та скріплені печатками замовника та виконавця, а саме: від 28.02.2019 № 165, від 31.03.2019 № 311, від 30.04.2019 № 461, від 31.05.2019 № 559, від 30.06.2019 № 666.

Також, на підставі договору виконавцем були оформлені акти здачі-приймання робіт від 31.07.2019 № 812, від 31.08.2019 № 813, від 30.09.2019 № 1010, від 31.10.2019 № 1148, від 10.11.2019 № 1256.

Вказані акти разом із рахунками на оплату відповідач направляв позивачу листами від 28.10.2019 № 979, від 04.11.2019 № 1005 та від 12.11.2019, відповідно до яких відповідач просив підписати акти приймання-передачі наданих послуг та повернути по одному примірнику акту відповідачу, а також оплатити їх вартість, або надати мотивовану відмову від підписання зазначених актів.

Доказів наявності заперечень щодо наданих послуг або вмотивованої відмови від підписання актів матеріали справи не містять.

Листом від 22.10.2019 № 10/7-6/1761 позивач, у відповідності до п. 8.2 договору, повідомив відповідача про розірвання договору, з 11.11.2019.

Платіжними дорученнями від 08.05.2019 № 3122, від 26.06.2019 № 2832, від 11.07.2019 № 2935, від 31.07.2019 № 5311, від 15.08.2019 № 3282, від 02.09.2019 № 3608, від 12.09.2019 № 3884 позивач частково сплатив за надані відповідачем послуги по прибиранню.

Позивач як на підставу своїх вимог посилається на те, що сторонами не було підписано додатків до договору, які є його невід`ємними частинами. Зокрема позивач зазначає, що додатком № 1 до договору мало б бути передбачено: перелік видів послуг, місць виконання окремих видів послуг, періодичність їх виконання та площі об`єкта (приміщення), щодо яких надаються послуги, проте за відсутності підписаного додатку договір є неукладеним, адже сторони не досягли усіх істотних умов щодо його укладання та не визначили чітко предмет й обсяг договірних зобов`язань (предмет договору) та спосіб їх належного виконання.

Позивач вказує, що за відсутності додатків №№ 1, 2, 3, 4, 5 договору послуг неможливо визначити та з`ясувати: 1) зміст погодженого сторонами замовлення на надання послуг; 2) перелік приміщень, які мають прибиратися за умовами договору; 3) перелік робіт, які становлять зміст послуг; 4) перелік та кількість витратних матеріалів, які повинні використовуватися та витрачатися Виконавцем в процесі надання послуг; 5) реалізувати встановлений договором порядок здійснення спільної перевірки та контролю якості наданих послуг, а також порядок здійснення оцінювання якості, що є необхідним для визначення ціни послуг; 6) визначити вартості (ціну наданих послуг) в установленому Договором порядку.

На переконання позивача, за відсутності факту підписання та оформлення вказаних додатків, сторонами під час укладання договору не дотримано вимог встановлених ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання договору недійсним.

А тому позивач, із посиланням на положення ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, частин 1, 3, 5 ст. 203, ст. 215 та ст. 217 Цивільного кодексу України, просить суд визнати недійсним договір.

Відповідач в свою чергу заперечив проти пред`явлених позовних вимог та вказав, що вчинений між сторонами договір є укладеним, який в частині покладених на обидві сторону договору зобов`язань виконувався як відповідачем, так і частково позивачем. Протягом виконання договору жодна із сторін не зверталась до змісту додатків, які мали бути складеними і доданими до договору, за якими б деталізувався зміст правовідносин.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином на підставі ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору, згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, становлять умови (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначені норми кореспондуються з приписами ст. 180 Господарського кодексу України.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Укладений договір за своїм змістом є договором надання послуг.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 905 Цивільного кодексу України передбачено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно приписів ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Водночас, виходячи з аналізу ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з зазначених умов унеможливлює задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц.

Умови, на яких договір укладається, мають істотне значення, оскільки від них залежать особливості договірних прав і обов`язків сторін договору, а також належне виконання зобов`язань. За загальним правилом істотними вважаються умови, які необхідні і достатні для укладення договору. Це випливає зі ст. 638 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір вважається укладеним тільки тоді, коли між сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних його умов. Це означає, що за відсутності хоча б однієї з таких умов договір не може вважатися укладеним. Водночас, якщо досягнуто згоди щодо істотних умов, то договір набирає чинності, навіть якщо не містить якихось інших умов.

З наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що між сторонами 01.02.2019 укладено договір про надання послуг № 70219, за яким відповідач надавав послуги по прибиранню, а позивач приймав надані відповідачем послуги та частково їх оплачував, про що свідчать наявні у матеріалах справи докази.

Аналізуючи зміст договору надання послуг від 01.02.2019 № 70219 на предмет узгодження в ньому обов`язкових умов суд зазначає, що в розділі 1 договору сторонами визначено предмет договору, а саме виконавець зобов`язується власними силами надавати послуги з комплексного прибирання території та приміщення ПАТ «Укрпластик» (далі - послуги), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 1. В розділі 2 договору сторони погодили строки та порядок надання послуг, в розділі 5 сторонами погоджено ціну договору та порядок розрахунків, а розділом 8 визначено строк дії договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що під час укладення договору сторонами погоджено всі необхідні істотні умови договору.

Позивач у якості підстави для визнання договору недійсним, зокрема, посилався на недосягнення учасниками правочину згоди з усіх істотних умов господарського договору.

Суд зазначає, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.

Як встановлено судом, договір виконувався обома сторонами, а саме за спірним договором відповідач надавав послуги, а позивач своєю чергою приймав надані послуги, про що свідчать підписані та скріплені печатками обох сторін акти виконаних робіт (зокрема за період з лютого по червень 2019 року), та частково їх оплачував, тобто, обома сторонами вчинялись дії, що спрямовані на виконання договору, що виключає наявність підстав для визнання такого договору неукладеним.

Наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України, ПрАТ «Укрпластик» та ТОВ «Шен-Сервіс» при укладенні договору про надання послуг від 01.02.2019 № 70219 дотримані, з огляду на що відсутні підстави стверджувати про відсутність погодження сторонами істотних умов вказаного договору.

Матеріали справи не містять доказів того, що під час надання відповідачем послуг обумовлених договором, у позивача виникала необхідність у конкретизації окремих положень договору щодо його виконання, що свідчить про те, що позивач визнавав, що сторонами узгоджено всі істотні умови договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем також вказано, що укладений позивачем та відповідачем договір не мав на меті реальне настання правових наслідків та суперечить загальними умовам дійсності правочинів, визначених ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Та обставина, що під час укладання договору, як зазначав позивач, сторонами не досягнуто згоди щодо предмету договору, переліку послуг, які надаються за ним, їх обсягу, місця та порядку надання, порядку здійснення контролю якості, визначення розміру їх оплати не позбавила ПрАТ «Укрпластик» можливості здійснювати оплату за надані від ТОВ «Шен Сервіс» послуги, тобто реально виконувати умови оплати за договором.

Відсутність більш деталізованих/конкретизованих умов окремих пунктів договору не може свідчити про те, що сторонами не досягнуто всіх істотних умов договору, адже як встановлено судом, під час укладення договору сторонами досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, включаючи предмет, ціну та строк дії договору.

Посилання позивача на те, що пунктом 5.1. договору визначено саме базову ставку щомісячної оплати, яка застосовується в якості основи для нарахування розміру оплати наданих послуг за звітний місяць є безпідставними, адже сторонами не визначено, що обумовлена в цьому пункті сума є саме базовою, яка має братися за основу для нарахування плати за надані послуги.

Суд зазначає, що позивач в перебігу розгляду справи не заперечував сам факт наданих відповідачем послуг. Більш того, позивач підписував акти приймання наданих послуг та частково оплатив надані відповідачем послуги, а будь-яких заперечень щодо якості наданих послуг або вмотивованої відмови від підписання актів, внаслідок відсутності погодження сторонами умов щодо особливості надання послуг матеріали справи не містять.

Як і не містять матеріали справи доказів того, що в процесі надання відповідачем послуг позивач звертався до виконавця із пропозицією підписати додатки до договору, навпаки наявні у матеріалах справи докази, зокрема підписані обома сторонами акти та періодична часткова оплата наданих послуг, свідчать про те, що позивач погоджувався щодо належності наданих відповідачем послуг та відсутність заперечень стосовно наданих послуг, що в розумінні положень чинного законодавства України вказує про подальше схвалення позивачем умов договору.

Також суд зауважує, що позивач звертаючись до відповідача із листом від 22.10.2019 № 10/7-6/1761 про розірвання договору не висловив жодних зауважень щодо відсутності у договорі істотних умов договору, а лише формально повідомив відповідача про намір розірвати договір.

Відтак, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази, зокрема, акти наданих послуг, платіжні доручення, якими підтверджується оплата наданих послуг, свідчать про те, що укладений позивачем та відповідачем договір виконувався сторонами, а отже, є спрямованим на реальне настання наслідків, обумовлених договором, у зв`язку з чим протилежні доводи позивача є необґрунтованими.

Суд зазначає, що в перебігу розгляду справи позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними, зокрема, позивачем не доведено того факту, що оспорюваний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, не доведено відсутності вільного волевиявлення та невідповідності його внутрішній волі, не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний договір не суперечить положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, зважаючи на підтвердження фактів прийняття до виконання та вчинення дій щодо схвалення сторонами спірного правочину, виходячи з положень законодавства України, матеріалів та обставин справи, у суду відсутні підстави для визнання недійсним договору.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням встановлених судом обставин, та оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, суд відносить на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Укрпластик» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 10.12.2020.

Суддя Р.М. Колесник