СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2020 р. Справа № 917/860/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Істоміна О.А.

без виклику учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними в справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради (вх. № 2710П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 16 вересня 2020 року (повний текст складено 16.09.2020) у справі № 917/860/20

за позовом Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м. Київ, в особі Полтавської філії ПАТ Укртелеком, м. Полтава,

до Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради, місто Лубни Полтавської області,

про стягнення 29313,09 грн,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ПАТ Укртелеком в особі Полтавської філії ПАТ Укртелеком звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради про стягнення 29313,09 грн заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг (послуги зв`язку) на пільгових умовах у грудні 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у грудні 2019 року позивач надав послуги зв`язку на пільгових умовах мешканцями м. Лубни Полтавської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги. На цих осіб поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про охорону дитинства" на загальну суму 29313,09 грн. Відповідач, як розпорядник коштів бюджетного фінансування соціальних пільг населення у м. Лубни, був зобов`язаний здійснити відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг (послуг зв`язку) на пільгових умовах.

Господарський суд Полтавської області, розглянувши спір в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, прийняв рішення від 16.09.2020 у справі № 917/860/20 (суддя Киричук О.А.), яким позов задовольнив повністю. Стягнув з відповідача на користь позивача 29313,09 грн заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг (послуги зв`язку) на пільгових умовах протягом грудня 2019 та 2102,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості наданих послуг у грудні 2019 особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, який діє від імені держави у цивільних відносинах, цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані послуги. Право позивача на отримання вказаної компенсації підлягає реалізації і захисту, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів. Посилання відповідача на те, що програма відшкодування пільг з надання послуг зв`язку мешканцям м. Лубни на 2020 рік Лубенською міською радою не приймалася, кошти на зазначені цілі з місцевого бюджету не виділялися не спростовують правомірності вимог позивача.

Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради (відповідач) 06.10.2020, тобто в межах строку на апеляційне оскарження рішення суду, встановленого ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що 01.01.2020 року втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», відповідно до якої, головні розпорядники місцевих бюджетів здійснювали розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданим особам, які мають право на відповідні пільги. Позивач надав Управлінню соціального захисту населення Лубенської міської ради інформацію за формою « 2-пільга» за грудень 2019 у січні 2020, тобто після втрати чинності вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256. З огляду на те, що Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради вже не було розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг населенню, а Програма відшкодування пільг з надання послуг зв`язку мешканцям м. Лубни на 2020 рік Лубенською міською радою не приймалася і кошти на зазначені цілі з місцевого бюджету не виділялися, Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради не має можливості провести розрахунки з позивачем.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі № 917/860/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача, позивачу встановлено строк до 16.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу, повідомлено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, апеляційна скарга буде розглянута протягом 60 днів з дня постановлення цієї ухвали.

На виконання зазначеної ухвали позивач 04.11.2020 за вх. № 10646 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що відповідно до ч.1ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів на здійснення державних програм соціального захисту, передбачених у п.п. "б" п. 4 ч. 1 ст. 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, відповідно до п.3 якого, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення. Враховуючи, що вказані Постанова та Порядок були чинними до 01.01.2020 (тобто в період виникнення та існування спірних правовідносин) розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг населення м. Лубни, що надавалися позивачем протягом грудня 2019 року, є Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради. А отже, відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання протягом грудня 2019 року телекомунікаційних послуг (послуг зв`язку) на пільгових умовах населенню м. Лубни, повинен здійснювати апелянт за рахунок державних субвенцій місцевим бюджетам.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 та ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, у разі здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, досліджує докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи та викладені в апеляційній скарзі відповідача та відзиві на апеляційну скаргу позивача доводи в порядку спрощеного (письмового) провадження без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з наступного.

ПАТ Укртелеком є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України Про телекомунікації, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, інших законодавчих актів України.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом грудня 2019 року Полтавською філією ПАТ Укртелеком надані телекомунікаційні послуги (послуги зв`язку) на пільгових умовах населенню м. Лубни, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювались дія п. 19 ч. 1 ст. 12, п. 10 ч. 1 ст. 13, п. 18 ч. 1 ст. 14, п. 20 ч. 1 ст. 15 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, п. 16 ст. 6-4 Закону України Про жертви нацистських переслідувань, п. 11 ст. 20, ст. 21 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, п. 6 ч. 1 ст. 6, ч. З ст. 7 Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист, ч. 5 ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, п. 4 ч. З ст. 13 Закону України Про охорону дитинства та ін.

Витрати позивача, понесені внаслідок надання послуг зв`язку на пільгових умовах, становили 29 313,09 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг (форма № 2-пільга) за грудень 2019 року.

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Надання окремим категоріям громадян України пільг з оплати телекомунікаційних послуг (зокрема послуг зв`язку) передбачено кількома законами, в тому числі: п. 19 ч. 1 ст. 12, п. 10 ч. 1 ст. 13, п. 18 ч. 1 ст. 14, п. 20 ч. 1 ст. 15 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; п. 18 ст. 6-1, п. 10 ст. 6-2, п. 17 ст. 6-3, п. 19 ст. 6-4 Закону України Про жертви нацистських переслідувань; п. 11 ст. 20 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист; п. 4 ч. 3 ст. 13 Закону України Про охорону дитинства.

Згідно з ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

У відповідності до п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, встановлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачам відповідно до законодавства за місцем проживання з дня пред`явлення документів, що підтверджують право на пільги.

Вказані положення законодавства є нормами прямої дії та закріплюють реалізацію державних соціальних гарантій певним категоріям громадян а саме: безумовний обов`язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян та безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких пільг оператору телекомунікацій, який надає вказані послуги.

У ч. 1 ст. 30 Бюджетного кодексу України зазначено, що видатки Державного бюджету України включають бюджетні призначення, встановлені законом про Державний бюджет України на конкретні цілі, що пов`язані з реалізацією державних програм, перелік яких визначено статтею 87 цього Кодексу.

Згідно з п.п. "б" п. 4 ст. 89 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній на період надання послуг), до видатків, які здійснюються з районних бюджетів і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансферів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, державні програми соціального захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній на період надання послуг) видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої ст. 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 20-4 ст. 91 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян віднесено до видатків місцевих бюджетів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, визначено, що фінансування видатків місцевих бюджетів та державних програм соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених зокрема у обласних бюджетах, районних бюджетах на зазначені цілі.

Згідно з п. 3 Порядку від 04.03.2002 № 256, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (надалі - головні розпорядники коштів).

Відповідно до п. 5 Порядку від 04.03.2002 № 256, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів кожного місяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звірки розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад до 22 числа місяця, що наступає за звітним - зокрема, щодо пільг з послуг зв`язку.

За приписами п. 6 Порядку від 04.03.2002 № 256 фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад на підставі актів звірки, зазначених у пункті 5 цього Порядку, кожного місяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх фінансовим органам обласних, міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби до 25 числа місяця, що настає за звітним - щодо пільг, зокрема, з послуг зв`язку.

Частиною 1 п. 8 зазначеного Порядку передбачено, що отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків.

Головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг (ч. 2 п. 8 Порядку № 256 від 04.03.2002).

У даному випадку головним розпорядником коштів являється Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради (відповідач у справі).

Надані до матеріалів справи копії роздруківок з електронної скриньки позивача та копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення свідчать про те, що поіменні списки абонентів за формою 2-пільга щомісячно надсилались позивачем на електронну адресу відповідача: та в письмовому вигляді - на поштову адресу відповідача.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 відповідач був зобов`язаний щомісяця звіряти інформацію, що міститься в Реєстрі з отриманою від позивача інформацією, та здійснювати розрахунки з ним на підставі поданих позивачем щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відповідач не здійснив розрахунок з позивачем по вищевказаних витратах за грудень 2019 року, а тому позивач з власної ініціативи з метою підтвердження розміру наданих послуг на пільгових умовах та суми заборгованості склав акт звіряння розрахунків згідно з формою "З-пільга" та направив його для підписання відповідачу в двох екземплярах.

Проте, відповідач вказаний акт за формаю "З-пільга" за грудень 2019 року не підписав та на адресу позивача не повернув.

22.04.2020 позивач на адресу відповідача рекомендованим листом направив вимогу № 03-128 від 22.04.2020 про сплату заборгованості, яку відповідач отримав 23.04.2020 року.

Проте, в порушення вимог Бюджетного кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (яка була чинною на момент виникнення спірних відносин) відповідач не відшкодував позивачу вартість наданих послуг зв`язку пільговим категоріям населення за грудень 2019 у сумі 29313,09 грн.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на неможливість здійснити позивачу відшкодування вказаної суми з тих підстав, що 01.01.2020 року втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, а тому Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради не є розпорядником коштів бюджетного фінансування соціальних пільг населенню. Крім того, Лубенською міською радою не приймалась Програма відшкодування пільг з надання послуг зв`язку мешканцям м. Лубни на 2020 рік і кошти на зазначені цілі з місцевого бюджету не виділялися.

Колегія суддів не може погодитись з позицією відповідача з огляду на таке.

В абзаці 3 п.п. "б" п.4 ч.1 ст. 89 Бюджетного кодексу України (яка була чинною на момент виникнення та існування спірних правовідносин, тобто до 01.01.2020) був зазначений перелік державних програм соціального захисту, фінансування яких здійснюється з видатків місцевих бюджетів на соціальний захист та соціальне забезпечення. До цього переліку, зокрема, входять додаткові виплати населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) та пільги окремим категоріям громадян, надання яких передбачено законами України.

Частиною першою ст. 102 Бюджетного кодексу України (яка була чинною на час спірних правовідносин) було встановлено, що видатки місцевих бюджетів на здійснення державних програм соціального захисту, передбачених у підпункті "б" п 4 ч.1 ст. 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 102 Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 був затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Вищезазначені Постанова та Порядок були чинні в грудні 2019 року (в період виникнення та існування спірних правовідносин), а тому розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг населення м. Лубни є Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради, а отже відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання протягом грудня 2019 року телекомунікаційних послуг (послуг зв`язку) на пільгових умовах населенню м. Лубни, повинен здійснювати саме відповідач за рахунок державних субвенцій місцевим бюджетам.

Отже, відповідач зобов`язаний здійснити розрахунки з позивачем щодо послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мали право на соціальні пільги, у грудні 2019 року.

Посилання відповідача на те, що програма відшкодування пільг з надання послуг зв`язку мешканцям м. Лубни на 2020 рік Лубенською міською радою не приймалася, кошти на зазначені цілі з місцевого бюджету не виділялися не спростовують правомірності вимог позивача з огляду на те, що предмет позову полягає у вирішенні питання по стягненню з відповідача коштів на відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг (послуг зв`язку) на пільгових умовах населенню м. Лубни протягом грудня 2019, а не протягом 2020.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Позивач є суб`єктом господарювання, який надає телекомунікаційні послуги споживачам, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З огляду на вказані норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг зв`язку, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, який діє від імені держави у цивільних відносинах - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

Аналогічні правові висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 у справі № 906/621/17.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного Бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Таким чином, право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг населенню, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

На момент ухвалення Господарського суду Полтавської області від 16.09.2020 у справі № 917/860/20 витрати позивача з надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення у грудні 2019 в сумі 29 313,09 грн відшкодовані не були.

У встановленому законодавством порядку станом на час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач обов`язок щодо відшкодування позивачу витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за грудень 2019 не виконав і станом на момент винесення рішення у справі його заборгованість перед позивачем складала 29 313,09 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 29 313,09 грн невідшкодованої заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення у грудні 2019.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду ухвалене з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача та залишення без змін рішення Господарського суду Полтавської області від 16 вересня 2020 року у справі № 917/860/20.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Отже, в силу приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 129, 247, 248, 252, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача Управління соціального захисту населення Лубенської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 16 вересня 2020 року у справі № 917/860/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок оскарження передбачено ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Н.М. Пелипенко

Суддя С.В. Барбашова

Суддя О.А. Істоміна