ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 грудня 2020 року Справа № 903/628/20

за первісним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю СПЕКТР-АГРО

до відповідача: Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України

про стягнення 1149643,56 грн.

за зустрічним позовом: Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю СПЕКТР-АГРО

про визнання недійсним договору поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018

Суддя Вороняк А.С.

Секретар судового засідання Хвищук Н.В.

від позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом: Бохан С.О., адвокат, довіреність №б/н від 28.12.2019;

від відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом: Ольховський М.В., адвокат, ордер серія АС №1010046 від 30.09.2020,

суть спору: 28.08.2020 позивач Товариство з обмеженою відповідальністю СПЕКТР-АГРО звернулися до господарського суду з позовною заявою до Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України про стягнення 1149643,56грн., з них: 463801,76 грн. пені, 644936,80 грн. 36% річних та 40905 грн. індексу інфляції. Також просить стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018 в частині своєчасної оплати, внаслідок чого позивачем нараховано відповідачу пеню, інфляційні втрати та 36% річних.

Ухвалою суду від 02.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.09.2020.

24.09.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що загальна сума штрафних санкцій у вигляді штрафу, пені, процентів річних, інфляційних, з врахуванням вже сплачених 711149,99 грн. та нарахованих за даним позовом 1149643,56 грн. становить 1860793,55грн., в той час, як вартість поставленого товару складає 1350000,00грн. та є значно меншою, ніж розмір штрафних санкцій, що не є справедливим, оскільки наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

24.09.2020 від Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України надійшла зустрічна позовна заява, в якій позивач просить суд прийняти зустрічний позов до розгляду з первісним позовом; визнати недійсним договір поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018 , укладений між ТОВ СПЕКТР-АГРО та Державним підприємством Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та стягнути з ТОВ Спектр-Агро судові витрати.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що договір поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018 укладений Державним підприємством Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України всупереч вимогам ст.ст.1, ч. 7 ст. 2, 3 ЗУ «Про публічні закупівлі» , оскільки згідно вищевказаного договору товару було придбано на загальну суму 1674282,26 грн., що перевищує розмір, встановлений законом.

Ухвалою суду від 30.09.2020 прийнято для спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом та повідомлено сторони, що підготовче засідання відбудеться 21.10.2020.

В судовому засіданні 21.10.2020 суд ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 21.10.2020 повідомлено сторони, що розгляд справи по суті відбудеться 02.11.2020.

В судовому засіданні 02.11.2020 судом оголошено перерву в судовому засіданні до 02.12.2020.

В судовому засіданні 03.12.2020 представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, первісний позов просив задовольнити; в задоволенні зустрічного позову просив відмовити повністю через безпідставність.

В судовому засіданні 03.12.2020 представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги за первісним позовом заперечив, просив відмовити в первісному позові повністю; зустрічний позов підтримав та просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд заслухавши представників сторін та визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору,

встановив:

02.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» (далі позивач за первісним позовом, постачальник) та Державним підприємством Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (далі відповідач за первісним позовом, покупець) укладено договір поставки №98/18-ВЛ з додатками (далі Договір) (а.с. 5-17).

Відповідно до п.1.1 Договору в строки, визначені Договором, постачальник зобов`язується передавати товар у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі-товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Згідно п. 1.2 Договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, порядок та термін оплати товару, та нарахованих відсотків, інші умови, визначені в додатках до Договору та у видаткових накладних, які є невід`ємною його частиною.

Відповідно до п. 2.4 Договору покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару , визначеної врахуванням вимог п.п.2.2-2.3, у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до Договору шляхом перерахування коштів в національній валюті на поточний рахунок постачальника, вказаний в даному Договорі або в рахунку на оплату вартості товару. Оплата вважається проведеною після зарахування коштів на рахунок постачальника вказаного в тексті цього Договору.

У зв`язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням відповідачем за первісним позовом грошових зобов`язань згідно Договору позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з ДП Дослідне господарство ПЕРЕМОГА 2379287,54 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.06.2019 у справі №903/125/19 (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 16.10.2019) позов задоволено частково та стягнуто з ДП "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" на користь ТОВ "Спектр-Агро" 2061149,99 грн. (нарахованих станом на 22.04.2019), з них 1350000,00 грн. заборгованості, 150709,33 грн. пені, 167428,23 грн. штрафу, 301562,59 грн. 36 % річних, 91449,84 грн. інфляційних, а також 35689,31 грн. витрат по судовому збору та 7900,00 грн. витрат на правову допомогу. В стягненні пені на суму 150709,33 грн. та штрафу в розмірі 167428,22 грн. відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Рішення Господарського суду Волинської області від 11.06.2019 у справі №903/125/19 набрало законної сили 02.10.2019.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Волинської області від 11.06.2019 у справі №903/125/19, залишеним в силі постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019, стягнуто з ДП "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" на користь ТОВ "Спектр-Агро" 2061149,99 грн.

На виконання постанови суду апеляційної інстанції Господарським судом Волинської області було видано наказ від 16.10.2019 №903/125/19.

Проте, судом встановлено, що перерахування коштів, як погашення боргу згідно наказу №903/125/19, виданого 16.10.2019 відбулося 12.06.2020 в сумі 100674,77 грн. та 20.08.2020 в сумі 2004064,53 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4534 (а.с.31-32).

Отже, станом на час розгляду даної справи у суді заборгованість відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом за наказом Господарського суду Волинської області №903/125/19 відсутня.

Згідно із ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.ст. 526, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобов`язання, що виникли між сторонами по справі випливають з договору поставки товарів та регулюються гл.54 ЦК України.

Так, за ст. 712 ЦК України договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.ст. 610, 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, згідно п.п. а), б), в) п. 7.2 Договору у випадку порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором. За порушення даних умов договору покупець: сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання; у випадку прострочення оплати більше ніж на 5 банківських днів, сплачує штраф в розмірі 20 % від несплаченої суми, яка склалася на наступний день після прострочення виконання грошового зобов`язання; сплачує на користь Постачальника 36% відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, у п.п. «в» п. 7.2 Договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 36% річних від простроченої суми.

Відповідно до п. 7.3 Договору керуючись ст. 259 ЦК України сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності по всім зобов`язанням, що виникли на підставі цього Договору до 3 років, сторони домовилися, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань припиняється через 3 роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 534 ЦК України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Крім того, п. 2.10 Договору передбачено, що у випадку недостатності коштів, отриманих від покупця на виконання в повному обсязі його зобов`язань по уьому Договору, постачальник має право провести зарахування коштів в наступному порядку: 1) в рахунок оплати нарахованих відсотків за користування товарним кредитом, передбачених п.2.6 Договору; 2) в рахунок сплати відсотків за неправомірне користування коштами та індексу інфляції в порядку, передбаченому п. 7.2. «в» Договору; 3) в рахунок сплати пені за кожен день прострочення, передбаченої п. 7.2 а) Договору; 4) в рахунок сплати штрафу, передбаченого п. 7.2 б) Договору; 5) в рахунок оплати вартості (ціни) товару, пропорційно кожній номенклатурі неоплаченого товару; 6) в рахунок оплати різниці ціни товару, передбаченої п.2.2.3 Договору.

Як вбачається з розрахунку позивача за первісним позовом, що міститься в позовної заяві, після винесення рішення Господарського суду Волинської області, відповідачем були зараховані наступні суми:

З суми 100674,77 грн., сплаченої 12.06.2020:

- 35689,31 грн. зараховано в рахунок оплати витрат позивача (витрати по сплаті судового збору за рішенням Господарського суду Волинської області від 11.06.2020);

- 7900 грн. зараховано в рахунок оплати витрат позивача (витрати на професійну правничу допомогу за зазначеним рішенням

Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень"

від 11.06.2020);

- 57085,46 грн. зараховано в рахунок оплати 36% річних.

З суми 2004064,53 грн., сплаченої 20.08.2020:

- 244477,13 грн. - зараховано в рахунок оплати 36% річних;

- 91449,84 грн. - зараховано в рахунок оплати індексу інфляції;

- 150709,33 грн. - зараховано в рахунок оплати пені;

- 167428,23 грн. - зараховано в рахунок оплати штрафу;

- 1350000 грн. зараховано в рахунок оплати вартості товару.

В зв`язку з цим позивачем нараховано відповідачу за первісним позовом за період з 23.04.2019 по 19.08.2020 (дата остаточного розрахунку - 20.08.2020) пеню в сумі 463801,76 грн., 36% річних в сумі - 644936,80 грн. та інфляційні втрати в сумі 40905 грн.

Однак, як вбачається з розрахунку позивача загальна сума пені та 36% річних за період з 23.04.2019 по 19.08.2020 складає 1108738,56 грн., що становить більш, ніж 82% від суми основної заборгованості.

Крім того, як зазначено вище, відповідачем за первісним позовом вже сплачено на виконання наказу Господарського суду Волинської області від 16.10.2019 №903/125/19 562614,69 грн., з них 244477,13 грн. 36% річних, 150709,33 грн. пені та 167428,23 грн. штрафу.

У відзиві на позовну заяву від 24.09.2020 відповідач зазначає, що вартість поставленого товару є значно меншою, ніж розмір штрафних санкцій, що не є справедливим, оскільки наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. Додатково повідомляють, що відповідно до довідки показників фінансового стану підприємства, у останнього наявна кредиторська заборгованість по заробітній платі, що у разі задоволення позовних вимог призведе до фактичного припинення господарської діяльності державного підприємства.

В порядку примусового виконання рішення суду у справі №903/125/20, в межах виконавчого провадження №60484495 державним виконавцем було накладено арешт на рахунки та майно боржника ДП «Дослідне господарство «ПЕРЕМОГА», що підтверджується інформацією про виконавче провадження від 23.09.2020 та довідками показників фінансового стану підприємства за 2019 рік та станом на 01.07.2020 (а.с.91-97).

За приписами ч. 1. ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правила ч. 3 ст. 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013р.).

Як роз`яснено у п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Позивач за первісним позовом просить стягнути 463801,76 грн. пені. Однак, під час перевірки судом розрахунку за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ» встановлено, що до стягнення підлягає 463799,93 грн., тобто на 1,83 грн. менше.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Судом враховується те, що відповідач за первісним позовом повністю сплатив вартість поставленого товару, а також штрафні санкції, 36% річних, інфляційні втрати згідно рішення Господарського суду Волинської області від 11.06.2020 у справі №903/125/19, на загальну суму 2061149,99 грн., тобто на 711149,99 грн. (2061149,99 1350000) більше вартості самого товару.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені і 36% річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір нарахувань на 50% та стягнути з відповідача 231899,96 грн. (463799,93 / 2 = 231899,96) пені та 322468,40 грн. (644936,80 / 2 = 322468,40) 36% річних. У задоволенні позову в частині стягнення 554370,19 грн., з них: 231901,79 грн. (231899,96 + 1,83 = 231901,79) пені та 322468,40 грн. 36% річних слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Щодо зменшення інфляційних витрат, то суд звертає увагу на таке.

За змістом пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд зазначає, що відповідальність, визначена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, а тому відповідно застосовується за прострочку виконання грошового зобов`язання незалежно від домовленості сторін.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, провів власний розрахунок за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ".

Таким чином, підставні до стягнення з відповідача інфляційні втрати за період з 23.04.2019 по 19.08.2020, які складають 40905 грн. та зменшенню не підлягають.

Щодо зустрічного позову ДП Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України про визнання недійсним договору поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018, суд зазначає таке.

24.09.2020 ДП Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України звернулося до господарського суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним договір поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018, укладений між ТОВ СПЕКТР-АГРО та Державним підприємством Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (а.с.24-26).

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018 укладений Державним підприємством Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України всупереч вимогам ст.ст.1, ч. 7 ст. 2, 3 ЗУ «Про публічні закупівлі» , оскільки згідно вищевказаного договору товару було придбано на загальну суму 1674282,26 грн., що перевищує розмір, встановлений законом.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частині 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, та настання відповідних наслідків.

З 19.02.2016 набрав чинності Закон України "Про публічні закупівлі", яким установлено правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Згідно п.п. 5, 9, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі" (тут і надалі в редакції, яка діяла на день укладення оспорюваного договору):

договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари;

замовники замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків;

послуги - будь-який предмет закупівлі, крім товарів і робіт, зокрема транспортні послуги, освоєння технологій, наукові дослідження, науково-дослідні або дослідно-конструкторські розробки, медичне та побутове обслуговування, лізинг, найм (оренда), а також фінансові та консультаційні послуги, поточний ремонт.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» цей Закон застосовується: до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

В силу приписів ч. 7 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, та укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом.

За приписами ч. 3 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" забороняється укладання договорів, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.

Державне підприємство Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України є правонаступником Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України відповідно до наказу Національної академії аграрних наук України №95 від 16.06.2016 та постанови президії Національної академії аграрних наук України №8 від 25.05.2016.

Згідно Статуту Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України в новій редакції, підприємство є державним підприємством, заснованим на основі державної власності та перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України, як органу управління державним майном (а.с.72-78).

Отже, Державне підприємство Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України є державним комерційним унітарним підприємством, що діє на основі державної форми власності, як самостійний суб`єкт господарювання.

Частиною 9 ст. 73 ГК України передбачено, що державні унітарні підприємства, до яких відноситься Державне підприємство "Спецагролізинг", діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

Згідно визначення, наведеного в частині 1 ст. 74 ГК України, державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього кодексу.

Відповідно до статті 75 ГК України державне комерційне підприємство зобов`язане приймати та виконувати доведені до нього в установленому законодавством порядку державні замовлення, враховувати їх при формуванні виробничої програми, визначенні перспектив свого економічного і соціального розвитку та виборі контрагентів, а також складати і виконувати річний та з поквартальною розбивкою фінансовий план на кожен наступний рік. Основним плановим документом державного комерційного підприємства є фінансовий план, відповідно до якого підприємство отримує доходи і здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання своїх функцій протягом року відповідно до установчих документів. Розподіл прибутку (доходу) державних комерційних підприємств здійснюється відповідно до затвердженого фінансового плану з урахуванням вимог цього Кодексу та інших законів.

Державне підприємство Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України утворене з метою організаційно-господарського забезпечення Науковій установі умов для своєчасного та високоякісного проведення наукових досліджень та їх апробації, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння сільськогосподарських культур і саджанців, нових засобів захисту рослин і тварин, штамів мікроорганізмів, вирощування племінного молодняку тварин і птиці, проектування і виготовлення дослідних і макетних зразків нової техніки, тощо ( п. 2.1 Статуту).

За наявними матеріалами справи позивач за зустрічним позовом не обґрунтовує та не доводить, що послуги за оспорюваним Договором є такими, що забезпечують потреби держави, а не власні потреби.

Разом з цим, згідно преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" цей Закон установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Позивач за зустрічним позовом не повідомляє та не доводить, що товар згідно оспорюваного Договору було придбано за рахунок коштів державного бюджету, тоді як оспорюваний Договір не містить посилань про закупівлю відповідних товарів за рахунок одержаних державних коштів.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено підстав для розповсюдження сфери дії Закону України "Про публічні закупівлі" на правовідносини сторін при укладенні оспорюваного Договору, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно стаття 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснено у абзаці 4 п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача за первісним позовом, то витрати в частині підставних позовних вимог за первісним позовом по сплаті судового збору в сумі 17244,62грн. (1149641,73 х 17244,65 / 1149643,56 = 17244,62 грн.) слід покласти на нього, а в іншій частині сплаченого судового збору 0,03 грн. на позивача за первісним позовом(1,83 грн. пені безпідставно нараховані).

У зв`язку із прийняттям судом рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, сплата судового збору в розмірі 2102 грн. покладається на позивача за зустрічним позовом, за результатами розгляду зустрічної позовної заяви.

Щодо заяв сторін про вирішення питання судових витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення по суті позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 129 ГПК України).

Згідно з частиною 1 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Положеннями частин 1-4 статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з приписами ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 244 цього Кодексу.

Згідно п. 5 ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

Враховуючи заяви сторін, які подані до закінчення судових дебатів, суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання у справі для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (Волинська область, Луцький район, с. Баківці, вул. Перемоги,8, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро" (08702, Київська обл., м. Обухів, вул. Промислова, 20, ) 595273,36 грн.(п`ятсот дев`яносто п`ять тисяч двісті сімдесят три гривні 36 копійок), з них: 231899,96 грн. пені, 322468,40 грн. 36% річних, 40905 грн. інфляційних втрат та 17244,62 грн.(сімнадцять тисяч двісті сорок чотири гривні 62 коп.) судового збору.

3. У задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю СПЕКТР-АГРО до Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України в частині стягнення 554370,19 грн., з них: 231901,79 грн. пені та 322468,40 грн. 36% річних відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову Державного підприємства Дослідне господарство ПЕРЕМОГА Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю СПЕКТР-АГРО про визнання недійсним договору поставки №98/18-ВЛ від 02.04.2018 - відмовити.

5. Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на "10" грудня 2020 року о 14:30 год.

6. Судове засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Волинської області (м. Луцьк, пр. Волі, 54а).

7. Надати сторонам строк 5 днів з дня винесення рішення по справі для надання доказів про проведення оплати понесених ними витрат на професійну правничу допомогу відповідно до п. 5 ч. 6. ст.238 ГПК України, копії яких надіслати іншій стороні, докази надіслання надати суду.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено

10.12.2020

Суддя А. С. Вороняк