РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.12.2020Справа № 910/2651/20
За позовом Концерну "Військторгсервіс", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерство оборони України, м. Київ

про стягнення 168 609,35 грн, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Гуща В.О. (в порядку самопредставництва);

від відповідача: не з`явились;

від третьої особи: Васильківський В.О. (в порядку самопредставництва).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

21.02.2020 року Концерн "Військторгсервіс" (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" (відповідач) суми заборгованості в розмірі 69 718,00 грн, суми пені в розмірі 55 578,22 грн, суми штрафу в розмірі 2 091,00 грн, суми 3% річних в розмірі 9 130,57 грн, суми інфляційних втрат в розмірі 32 091,56 грн, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору про спільну діяльність (простого товариства) №140/5/877 від 25.07.2005 року в частині сплати частини прибутку, що отримується сторонами від сумісної діяльності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 року у справі №910/2651/20 позовну заяву №07/03-20 від 21.02.2020 року Концерну "Військторгсервіс" було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

03.03.2020 року (в строк визначений судом) від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви №07/03-20 від 21.02.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерство оборони України та призначено підготовче засідання на 14.04.2020.

08.04.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач надає в якості доказів свого позову довідки та листи банків, відомості про наявність досудового кримінального провадження, однак не посилається на ухвалений судом вирок або ухвалу про закриття кримінального провадження, в яких би було надано оцінку довідкам та листам банків. Відповідачем також заявлено про застосування до даних правовідносин строку позовної давності у зв`язку з його спливом.

В підготовчому засіданні 14.04.2020 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 16.06.2020.

29.04.2020 року від третьої особи до суду надійшли пояснення в яких зазначено, що наведені в позові обставини повністю підтверджують грубе порушення відповідачем умов Договору про спільну діяльність та вчинення кримінального злочину.

В підготовчому засіданні 16.06.2020 судом було оголошено перерву до 21.07.2020.

25.06.2020 року відповідачем подано до суду заперечення, в яких викладено аналогічну позицію, яка зазначена у відзиві, поданому до суду 08.04.2020 року.

30.06.2020 року позивачем подано до суду додаткові пояснення, в яких зазначено, що предметом розгляду у справах №910/3205/19, №910/1094/14 та №924/1180/16 не було стягнення заборгованості за договором, а тому позивач до цієї справи не звертався до суду з подібними вимогами. Щодо строку позовної давності, то позивач зазначає, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 17.08.2017 року під час розгляду справи №924/1180/16, а тому строк позовної давності не пропущений.

Ухвалою від 21.07.2020 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті на 06.10.2020 року.

В судовому засіданні 06.10.2020 року в справі було оголошено перерву до 01.12.2020 року.

В судовому засіданні 01.12.2020 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2005 між Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон" (сторона-2) укладено Договір про спільну діяльність (простого товариства) №140/5/877 (надалі - Договір), відповідно до розділу 1 якого сторони зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що використовується у спільній діяльності, спільно діяти без створення юридичної особи в сфері організації виробничої та торгівельної діяльності, надання послуг у тому числі з перевалки, збереження майна (вантажів, товарів тощо), стоянки та збереження автотранспорту, надання майна в найм, а також здійснення інших видів діяльності не заборонених чинним законодавством для досягнення наступних спільних господарських цілей: отримання доходу (прибутку) з метою його використання на розвиток виробництва, підтримки у належному стані основних засобів, що спільно використовуються, а також використання частини прибутку на задоволення соціальних потреб трудових колективів сторін договору.

Відповідно до розділу 2 Договору, для швидкого досягнення цілей за даним договором сторони зобов`язуються: обмінюватися наявною у їхньому розпорядженні інформацією з аспектів взаємного інтересу; у випадку необхідності здійснювати взаємне кредитування та фінансування на безвідсотковій та безоплатній основі у відповідності до угод, що укладаються; виконувати спільні замовлення та замовлення один одного з предмету сумісної діяльності на пріоритетній та пільговій основі.

Розділом 3 Договору встановлено обов`язки Головного управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України, а саме, зокрема:

- після підписання договору передати ТОВ "Старокостянтинівський гарнізон" за актом прийому-передачі нежитлові приміщення, які розташовані у м. Старокостянтинів (надалі - Об`єкти);

- у термін дії договору не відчужувати та не передавати будь-яким іншим порядком третім особам правоволодіння, або управління майном, яке передано у спільну діяльність стороні-2 за Договором;

- надавати Товариству з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон" відомості стосовно витрат, понесених ГУ Тилу МО України в межах здійснення спільної діяльності;

- передати стороні-2 права та обов`язки, які визначені у діючих на дату підписання цього договору договорах стосовно переданню у спільну діяльність майна, що були підписані балансоутримувачем чи іншими наділеними ним правом особами.

Розділом 5 Договору встановлено обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон" , а саме, зокрема:

- після підписання договору прийняти від сторони-1 за актом прийому-передачі не житлові приміщення об`єктів, які розташовані у м. Старокостянтинів;

- вести бухгалтерський облік спільної діяльності з відображенням його доходів та видатків у окремому балансі;

- прийняти від сторони-1 права та обов`язки, які визначені у діючих на дату підписання цього договору договорах стосовно переданого в спільну діяльність майна, що були підписані балансоутримувачем чи іншими наділеними ним таким правом особами.

Спільним майном за даним договором є майно і майнові права сторони-1 залишкова балансова вартість якого становить 948 916,55 грн., а також грошові кошти, майно, трудова участь, майнові права, залучені інвестиції, професійні та інші знання, навички й уміння, ділова репутація ділові зв`язки, підприємницька ініціатива та інші права, що належать стороні-2, що сторонами оцінено в 189783,31 грн. також майно, створене або придбане сторонами в результаті сумісної діяльності. (п. 8.1. Договору).

Відповідно до п. 9.1. Договору усі доходи, що отримуються за даним договором у результаті сумісної діяльності використовуються в першу чергу на відшкодування матеріальних витрат.

Прибуток, згідно з п. 9.2. Договору, що отримується сторонами від сумісної діяльності, підлягає розподілу у відношенні, пропорційно внескам сторін: стороні-1 - 80%, стороні-2 - 20%.

Підбиття підсумків сумісної діяльності і розподіл прибутку між сторонами здійснюється на підставі окремого балансу, який складає сторона-2, впродовж 10 днів після дати встановленої для подання квартальної (річної) звітності. (п. 9.3. Договору).

Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку стороні-1 та утримання відповідної частки прибутку стороною-2. (п. 9.5. Договору).

Відповідно до п. 11.1. Договору, його укладено терміном на 5 років і його термін дії становить з моменту підписання до 24 липня 2010 року.

У випадку припинення дії даного Договору, після відшкодування сторонами у встановленому порядку боргів, повернення сторонам внесеного ними майна, кошти та майно, що залишились, розподіляються між сторонами у співвідношенні 80% на 20%. (п. 11.4. Договору).

Пунктом 1 Додаткової угоди від 01.03.2006 до Договору, сторони погодили, що у зв`язку із припиненням діяльності ГУТТ МО України (Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України), як юридичної особи, та його реорганізації шляхом приєднання до державного господарського об`єднання "Концерн "Військторгсервіс", який є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків зазначеного управління, усі права та обов`язки за договором, які виконувало ГУТТ МО України, переходять до його правонаступника - Державного господарського об`єднання "Концерн "Військторгсервіс".

Пунктом 2.1. Додаткової угоди від 01.03.2006 до Договору сторони домовились у тексті договору замінити Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України на Державне господарське об`єднання "Концерн "Військторгсервіс" у всіх відмінках.

Відповідно до п. 1. Угоди від 23.06.2006 про внесення змін та доповнень до Договору (надалі - Угода від 23.06.2006) сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені договором.

Пунктами 3.1., 3.2., 3.3 Угоди від 23.06.2006 сторони домовились: у пункті 8.1. договору слова та цифри " 948916,55 грн." замінити на "1 079 965,14 грн.", а слова та цифри "189783,31 грн." замінити на "194 393,73 грн."; у пункті 9.2. Договору цифру "80" замінити на цифру "82", а цифру "20" замінити на цифру "18"; у пункті 11.4. договору цифру "80" замінити на цифру " 82", а цифру "20" замінити на цифру "18".

Відповідно до п. 1. Угоди від 27.02.2007 про внесення змін та доповнень до Договору сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені Договором.

Так, пунктом 3.1. Угоди від 27.02.2007 сторони домовились п. 8.1. договору викласти у такій редакції: "Спільним майном за даним договором є майно і майнові права сторони-1" вартість згідно незалежної експертної оцінки якого становить 5616179,00 грн., а також грошові кошти, майно трудова участь, майнові права, залучені інвестиції, професійні та інші знання, навички та вміння, ділова репутація, ділові зв`язки, підприємницька ініціатива та інші права, що належать стороні-2, що сторонами оцінено в розмірі 1010912,22 грн., а також майно, створене або придбане сторонами в результаті сумісної діяльності."

Відповідно до п. 1 Угоди від 30.08.2007 про внесення змін та доповнень до договору сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені договором.

Пунктами 3.1., 3.2. Угоди від 30.08.2007 сторони домовились: у пункті 9.2. договору цифру " 82" замінити на цифру "90", а цифру "18" замінити на цифру "10"; у пункті 11.4. договору цифру "82" замінити на цифру "90", а цифру "18" замінити на цифру "10".

Відповідно до п. 1. Угоди від 30.10.2009 про внесення змін та доповнень до Договору сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені Договором.

Пунктом 1. Угоди від 30.10.2009 сторони виклали п. 11.1. Договору в наступній редакції: "Договір є укладеним з моменту його підписання сторонами і його термін дії становить з дати підписання і діє до 24 липня 2020 року включно."

01.04.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон", Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" та Концерном "Військторгсервіс" укладена Додаткова угода.

Пунктом 1 Додаткової угоди від 01.04.2011 про внесення змін до договору, визначено, що у зв`язку із припиненням зобов`язань стороною-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон" за договором, усі права та обов`язки за договором, які виконувала сторона-1, переходять до правонаступника сторони-1 за договором - сторони-2 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп", окрім наявної та несплаченої кредиторської заборгованості за договором.

Пунктом 2. Додаткової угоди від 01.04.2011 сторони домовились у тексті договору замінити найменування сторони-1 на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" (сторона-2) у всіх відмінках.

26.04.2011 між Концерном "Військторгсервіс" (сторона 1) Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" (сторона 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" (сторона 3) укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до Договору №140/5/877 від 25.07.2005, якою сторони погодили, що п.1 "У тексті договору назву сторони 2 "Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" замінити на назву Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані".

Пунктом 5 додаткової угоди від 26.04.2011, передбачено, що усі інші умови договору залишаються без змін, а п. 7 про те, що починаючи з 01 квітня 2013 сторона 1 (Концерн "Військторгсервіс") та сторона 3 (Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані") підтверджують свої зобов`язання за договором, а сторона 2 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп") підтверджує перехід своїх прав та обов`язків по договору до сторони 3 (Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані").

У позові зазначено, що в 2017 році перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ТОВ «Інтерінвестгруп», ТОВ «ДПА Компані» за участю третіх осіб Концерн «Військторгсервіс», Фонд державного майна України про витребування нерухомого майна, що знаходиться у м. Старокостянтинові та передане в користування за договором №140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства). Підставою для подачі позову стало порушення з боку ТОВ «ДПА Компані» умов договору, в тому числі, в частині сплати частини прибутку від спільної діяльності. Під час розгляду справи №924/1180/16 в суді апеляційної інстанції 17.08.2017 року ТОВ «ДПА Компані» надало до апеляційної інстанції копії платіжних доручень на підтвердження оплати прибутку від спільної діяльності, а саме:

- №340 від 20.04.2015 року на суму 40 813,00 грн з призначенням платежу: оплата частини прибутку (90%) за результатами спільної діяльності за 2014 рік. Оплата здійснена на номер рахунку, який позивачу відкрито лише 19.06.2016 року;

- №704 від 26.04.2016 року на суму 25 200,00 грн з призначенням платежу: оплата частини прибутку (90%) за результатами спільної діяльності за 2015 рік. Згідно даних бухгалтерського обліку позивача, кошти не надходили, а з 20.05.2016 року в банку введена тимчасова адміністрація;

- №903 від 27.04.2017 року на суму 3 705,00 грн з призначенням платежу: оплата частини прибутку (90%) за результатами спільної діяльності за 2016 рік. Оплата здійснена на номер рахунку, який позивачу закрито 17.02.2017 року.

Позивач зазначає, що було проведено перевірку надходження коштів на рахунки концерну та встановлено, що кошти за вказаними платіжними дорученнями не надходили.

Факт підробки платіжних документів з боку відповідача, як вказано в позовній заяві, підтверджується ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 27.11.2017 року по справі №569/17756/17, на підставі якої ГУНП в Рівненській області порушено кримінальне провадження №0008138 за ознаками передбаченими ч. 1 та ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, а саме підроблення працівником юридичної особи офіційних документів, які посвідчують певні факти та мають юридичне значення.

У зв`язку із встановленням факту ненадходження на рахунок позивача коштів в сумі в розмірі 69 718,00 грн, та тієї обставини, що на думку позивача відповідач визнав вказану суму, як частину прибутку від сумісної діяльності, яка підлягає сплаті позивачу за умовами Договору, оскільки подав в межах справи №924/1180/16 зазначені вище платіжні доручення, позивач звернувся до суду з даним позов про стягнення з відповідача вказаної суми в судовому порядку, здійснивши нарахування на неї суми пені в розмірі 55 578,22 грн, суми штрафу в розмірі 2 091,00 грн, суми 3% річних в розмірі 9 130,57 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 32 091,56 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог посилається на пропущення позивачем строку позовної давності на пред`явлення вимог до нього та на відсутність в матеріалах справи первинних доказів в підтвердження обставин, викладених в позовній заяві.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд визнає Договір про спільну діяльність (простого товариства) №140/5/877 від 25.07.2005 року (зі змінами внесеними до нього) належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та є фактично за своєю правовою суттю договором про спільну діяльність.

Відповідно до ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Статтею 1133 цього ж Кодексу визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Статтями 1137 та 1139 ЦКУ встановлено порядок відшкодування витрат та збитків учасників та розподіл прибутку за договором про спільну діяльність.

Так, порядок відшкодування витрат і збитків, пов`язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно.

Прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

З урахуванням вказаної норми та умов укладеного між сторонами Договору, відповідач повинен фактично розподілити прибуток у співвідношенні 90% - позивачу, 10% - відповідачу, і перерахувати відповідну частку прибутку Концерну "Військторгсервіс" та утримати власну відповідну частку прибутку.

При цьому, підбиття підсумків сумісної діяльності і розподіл прибутку між сторонами здійснюється на підставі окремого балансу, який складає відповідач, впродовж 10 днів після дати встановленої для подання квартальної (річної) звітності. (п. 9.3. Договору).

Враховуючи наведені норми права та положення укладеного сторонами Договору, суд встановив наявність підстав для висновку, що прибуток, який підлягає розподілу між учасниками договору простого товариства, має бути результатом саме та виключно спільної діяльності цих учасників договору, а не результатом дій окремої сторони Договору.

Окрім того, враховуючи положення умов Договору, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання із складення окремого балансу на підставі якого здійснюється розподіл часток, тому встановлення сум прибутку для кожної сторони за Договором є можливим лише у разі доведення обставин ведення спільної діяльності та складення первинної документації, з якої б вбачались суми, які підлягають розподілу.

Позивач наполягає на тому, що відповідачем визнано частину прибутку, яку він повинен перерахувати позивачу, шляхом подання в межах справи №924/1180/16 платіжних доручень №340 від 20.04.2015 року, №704 від 26.04.2016 та №903 від 27.04.2017.

Окрім того, позивач вказує, що ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 27.11.2017 року по справі №569/17756/17 підтверджується факт підробки відповідачем платіжних документів, на підставі якої ГУНП в Рівненській області порушено кримінальне провадження №0008138 за ознаками передбаченими ч. 1 та ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України.

В цей же час, суд зазначає, що ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 27.11.2017 року по справі №569/17756/17 зазначеного позивачем факту не встановлено, а лише вирішено, що задля з`ясування всіх обставин, що мають значення для встановлення наявності чи відсутності в діях особи кримінально-караних дій є необхідним зобов`язання уповноваженої особи Головного управління Національної поліції в Рівненській області внести в ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення №09/1759 від 22.08.2017, поданому до ГУНП 22.08.2017 року, зареєстрованому за ЄО №34578 від 31.08.2017 за ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України.

В той же час, відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.02.2020 року №917/154/15.

Суд зазначає, що станом на момент розгляду даної справи належним судом чи органом досудового розслідування не винесено відповідного процесуального документу, в якому б була надана правова оцінка наявності чи відсутності факту підроблення відповідачем зазначених вище платіжних доручень.

Більше того, суперечливою за своїм змістом є обставина нарахування позивачем сум до стягнення з відповідача за платіжними дорученнями, які сам же позивач визнає підробленими.

Попри обставину наявності в матеріалах справи копій платіжних №340 від 20.04.2015 року, №704 від 26.04.2016 та №903 від 27.04.2017, позивач не доводить суду обставину наявності первинних доказів, у відповідності до умов Договору, які б надали змогу встановити суми прибутку від сумісної діяльності, які необхідно розподілити між сторонами.

Помилковим є твердження позивача з приводу того, що відповідач визнає суму частини прибутку, яку необхідно перерахувати позивачу, в розмірі 69 718,00 грн, посилаючись лише на платіжні доручення, наявність або відсутність факту підроблення яких, в належному порядку не встановлена, в противагу погоджених сторонами в Договорі умов розподілу результатів сумісної діяльності, визначених розділом 9.

Ігнорування погоджених сторонами в дев`ятому розділі Договору умов розподілу результатів сумісної діяльності є неправомірним та порушує баланс інтересів сторін.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Усі суб`єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов`язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством. (ч. 8 ст. 19 Господарського кодексу України).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача суми частини прибутку, отриманого від спільної діяльності, позивач мав забезпечити суд належними доказами, які обумовлені сторонами в Договорі, щодо отриманих сум прибутку.

Проте, позивач в позовній заяві фактично наводить обставини порушення відповідачем умов Договору обґрунтовуючи при цьому підставу пред`явлення позову наявністю в діях відповідача кримінального злочину з підробки платіжних доручень, суми в яких, на думку позивача, є доведеними та визнаними сторонами згідно умов Договору, проте не доводячи суду первинними доказами об`єктивну наявність заявленої до стягнення суми заборгованості.

Посилання позивача на листи банків (АТ «Банк кредит Дніпро», ПАТ «Фідобанк»), копії яких містяться в матеріалах справи, про ненадходження на рахунок позивача сум від відповідача, не може бути підставою, покладеною в основу для визнання цих сум обґрунтованими в розумінні розподілення частин саме отриманого прибутку.

Статтею 77 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

- письмовими, речовими і електронними доказами;

- висновками експертів;

- показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини 1 - 2 статті 91 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у визначенні прав та обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів по суті це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.98 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.98).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Позиція викладена в постанові Верховного Суду від 4 листопада 2020 року №911/1006/19.

Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства, раціонально вважати, що у даному спорі належними та допустимими доказами сум прибутку, які підлягають розподіленню між сторонами у відсотковому співвідношенні 90/10 є документи (їх копії), що вимагаються законом та Договором. При цьому, такі докази мають бути отримані у законний спосіб.

Проте, матеріали справи таких доказів не містять.

Окрім того, суд не може перебирати на себе повноваження сторони чи органів досудового розслідування та, відповідно, судових органів іншої юрисдикції.

Вирок або інше судове рішення за наслідками розгляду досудового розслідування в кримінальному провадженні щодо підробки документів, позивачем не наданий.

Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За наведених обставин, позивачем не обґрунтовано суму, заявлену до стягнення, первинними доказами, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Поряд з цим, у своєму відзиві відповідач просив суд застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності та на цій підставі відмовити позивачеві у задоволенні позову.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При розгляді цього спору, суд виходить з того, що позовна давність не є інститутом процесуального права.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено суду обґрунтованості заявленої до стягнення суми, у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності слід відмовити.

Судовий збір, у розмірі 2 529,14 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, покладається на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Концерном "Військторгсервіс" судовий збір, сплачений до державного бюджету.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 11.12.2020 року.

Суддя С.М. Морозов