ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. ОдесаСправа № 916/909/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;

Від Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" - не з`явився;

Від Обслуговуючого кооперативу „Житлово-експлуатаційний кооператив „Суворовський" - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2020

по справі №916/909/20

за позовом Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України"

до Обслуговуючого кооперативу „Житлово-експлуатаційний кооператив „Суворовський"

про стягнення 766 849,19 грн.

(суддя першої інстанції: Демешин О.А., дата та місце ухвалення рішення: 17.08.2020, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

В квітні 2020 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Обслуговуючого кооперативу „Житлово-експлуатаційний кооператив „Суворовський" про стягнення заборгованості в сумі 766 849,19 грн., з яких: 412 097,16 грн. основний борг, 108 063,76 грн. пеня, 57 038,28 грн. 3% річних, 189 649,99 грн. збитки від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.09.2016 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та ОК „Житлово-експлуатаційний кооператив „Суворовський" укладено договір №3655/1617-ТЕ-23 постачання природного газу, на виконання умов якого позивачем передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 2 481 291,22 грн. Однак, як зазначає позивач, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. вказаного договору, що і стало підставою для позивача нарахування на суми несвоєчасно сплаченої заборгованості пені, 3% річних, втрат від інфляції.

Рішенням Господарського суду Одеської області (суддя Демешин О.А.) від 17.08.2020 позовні вимоги АТ „НАК "Нафтогаз України" до Обслуговуючого кооперативу „Житлово-експлуатаційний кооператив „Суворовський" про стягнення 766 849,19 грн. задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у сумі 324 191, 82 грн., інфляційні втрати сумі 189649,99 грн., пеню у сумі 107595,03 грн., 3% річних в сумі 56971,32 грн. та судовий збір у розмірі 10176,12 грн. В решті позову відмовлено.

Судове рішення обґрунтоване доведеністю матеріалами справи факту несвоєчасного здійснення відповідачем розрахунку за поставлений позивачем природний газ.

Разом з тим, судом встановлено, що сума основного боргу у розмірі 87905,34 грн. була погашена відповідачем до звернення позивача до суду з цим позовом (02.04.2020 року), а саме - в період з 18.09.2019 року по 08.01.2020 року, а тому судом було відмовлено у задоволені позову частині вимог про стягнення з відповідача боргу в розмірі 87905,34 грн. та стягнуто з останнього суму боргу в розмірі 324 191 грн. 82 коп.

Крім того, господарський суд, пославшись на Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 № 1730-VIII відмовив в стягненні з відповідача 468,73 грн. пені та 66,96 грн. сплати 3% річних, що були нараховані до 30.11.2016 року.

Щодо стягнення з відповідача стягнення 189649, 99 грн. інфляційних втрат, суд зазначив, що вони розраховані у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору і підлягають задоволенню.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ „НАК „Нафтогаз Україна" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 468,73 грн. та 3% річних у сумі 66,96 грн. скасувати та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" не погоджується з ухваленим рішенням Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 року у справі №916/909/20 щодо часткового задоволення позову, вважає його незаконним та ухваленим із порушенням норм процесуального права, а саме ст.ст. 7,86,236,238 ГПК України та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, Закону України „Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Господарський суд Одеської області неправомірно застосував Закон України „Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до спірних відносин.

Для застосування положень даного Закону, на думку апелянта, необхідна наявність кількох умов, зокрема, відносини повинні бути між постачальником природного газу та підприємством, яке здійснює виробництво теплової або електричної енергії, централізоване водопостачання та водовідведення населенню, використовуючи природний газ, а сума основного боргу має бути сплачена підприємством постачальнику до набрання чинності вказаним Законом.

Оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, то застосування на переконання позивача ч.3 ст.7 Закону є неправомірним.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 поновлено Акціонерному товариству „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 по справі №916/909/20, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 по справі №916/909/20, встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, призначено розгляд справи №916/909/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 на 30.11.2020 року об 11-00 год.

09.11.2020 від Акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України" до суду надійшло клопотання про здійснення розгляду справи №916/909/20 за відсутності представника АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України".

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 Господарського процесуального кодексу України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно з ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 30.11.2020 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2016 між ПАТ „НАК „Нафтогаз України" (Постачальник) та ОК „Житлово-експлуатаційний кооператив „Суворовський" (Споживач) було укладено Договір постачання природного газу №3655/1617-ТЕ-23, згідно якого постачальник зобов`язався передати споживачу у власність у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ на мовах цього договору.

Розділом 12 Договору передбачено, що він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Додатковою угодою№1 від 23.01.2017 вносилися зміни до умов договору постачання природного газу №3655/1617-ТЕ-23 від 23.09.2016.

На виконання цього Договору постачальником було поставлено споживачу природний газ на загальну суму 2 481 291,22 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, від 20.11.2016, від 31.12.2016, від 31.01.2017, від 28.02.2017, 31.03.2017.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач зазначив, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не у строк, визначений Договором, чим порушував умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. Договору.

Згідно з п.8.2. Договору у разі невиконання Споживачем п.6.1. Договору він зобов`язується оплатити Постачальнику пеню у розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором складає за розрахунком позивача 412 097,16 грн.

З урахуванням строку прострочення сплати основного боргу за Договором, за розрахунком позивача розмір нарахованої пені за неналежне виконання зобов`язань складає 108 063,76 грн.

Також позивач зазначив, що, оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу у зазначений строк, він зобов`язаний сплатити на користь позивача 3% річних у розмірі 57 038,28 грн. та інфляційні втрати у розмірі 189 649,99 грн.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Рішення Господарського суду Одеської області 17.08.2020 по справі №916/909/20 в частині задоволених позовних вимог про стягнення основного боргу та інфляційних втрат не оскаржується, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Стосовно рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 468,73 грн. та 3 % річних у сумі 66,96 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України)

Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що ОК „Житлово-експлуатаційний кооператив „Суворовський" виконував свої зобов`язання зі сплати за поставлений йому природний газ неналежним чином та неповністю.

Тому, враховуючи вищенаведені приписи законодавства та згідно з п. 8.2. Договору, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 108 063,76 грн. та 57038,28 грн. 3% річних за період з 31.10.2016 по 18.09.2019.

В той же час, 30.11.2016 року набрав чинності Закон України „Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII (далі Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону передбачено, що його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до Реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 року №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Згідно з п. 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016 року.

Частиною 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань, до того ж, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07.02.2018 року у справі № 927/1152/16, від 26.02.2019 року у справі № 904/2960/18, від 15.03.2018 року у справі № 904/10736/16, від 22.05.2018 року у справі № 905/3266/16, від 26.11.2019 року у справі №905/178/19, від 26.11.2019 року у справі № 905/39/19 та інших.

Так, Верховний Суд у постанові від 07.02.2019 року по справі № 927/1152/16, зазначив, що аналіз наведених норм Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Також необхідно зазначити, що Верховний Суд у постанові від 29.01.2018 року у справі № 904/10745/16, дійшов висновків, що до заборгованості, що виникла та погашена до набрання чинності Законом не можуть бути застосовані передбачені Законом правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості), оскільки за загальним правилом (ч. 1 ст. 58 Конституції України) закон не має зворотної дії в часі. Таким чином, виконання ч. 3 ст. 7 Закону не потребує включення відповідача до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості).

Тобто, застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст. 1, 2, 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тоді положення ст. 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Вказаним спростовуються доводи скаржника стосовно необхідності включення відповідача до визначеного вище Реєстру для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Враховуючи ту обставину, що відповідачем станом на дату набрання чинності Закону частково погашена заборгованість у розмірі 168 779,18 грн. і зазначене не оспорюється позивачем, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку, що у Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відсутні правові підстави для стягнення 468,73 грн. пені та 66,96 грн. 33% річних, що були нараховані до 30.11.2016.

Підсумовуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що доводи Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків господарського суду першої інстанції, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, оскаржуване рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування, а, відтак, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 року у справі № 916/909/20 слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-286 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 у справі №916/909/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 04.12.2020.

Головуючий суддя Н.М. Принцевська

Судді Г.І. Діброва

А.І. Ярош