Справа № 909/176/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

11.12.2020 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі:

судді Стефанів Т. В.,

секретар судового засідання Максимів Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. № 60448618/1837 від 06.11.2020 (вх. № 18019/20 від 18.11.2020) про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Соковий завод Сокирянський"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича

про стягнення коштів в сумі 850000 грн 00 коп.,

приватний виконавець Мілоцький О. Л. в судове засідання не з`явився

в с т а н о в и в :

В провадженні Господарського суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом ТОВ "Соковий завод Сокирянський" до відповідача ФОП Стеф`юка Василя Васильовича про стягнення коштів в сумі 850000 грн 00 коп.

18.11.2020 до Господарського суду Івано-Франківської області від Господарського суду міста Києва надійшло подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. № 60448618/1837 від 06.11.2020 (вх. № 18019/20 від 18.11.2020) про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України та ухвала Господарського суду міста Києва від 11.11.2020 у справі № 910/17586/20 про передачу вищевказаного подання приватного виконавця на розгляд Господарському суду Івано-Франківської області (за підсудністю).

Ухвалою суду від 20.11.2020 вищевказане подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. залишено без руху та встановлено десятиденний строк, з дня отримання даної ухвали, для усунення недоліків подання шляхом сплати судового збору в сумі 1051 грн 00 коп.

23.11.2020 до адресу Господарського суду Івано-Франківської області від Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення стягувача від 12.11.2020 щодо даного подання. У поясненнях стягувач вказує на те, що боржником не вчинено жодної дії на виконання судового рішення; боржник ігнорує вимоги приватного виконавця, не подає декларацію про майновий стан, не повідомляє про наявне майно, приховує його та джерела своїх доходів; боржник відчужив все належне йому майно та припинив свою діяльність.

Аналогічні за змістом письмові пояснення надійшли від стягувача до Господарського суду Івано-Франківської області електронною поштою з ЕЦП (б/н від 09.12.2020; вх. № 17329/20 від 10.12.2020).

Приватним виконавцем усунено недоліки подання, про що свідчить лист № 60448618/1981 від 01.12.2020 (вх. № 17108/20 від 07.12.2020) з додатком - платіжним дорученням про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 09.12.2020 подання приватного виконавця призначено до розгляду на 11.12.2020.

Про дату та час розгляду подання приватного виконавця повідомлено телефонограмою від 09.12.2020. При цьому, приватний виконавець Мілоцький О. Л. вказав, що не має наміру брати участь в судовому засіданні та зазначив, що всі документи в обґрунтування подання ним подано.

Подання приватного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України мотивовано тим, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням, про що свідчить наступне:

- боржник не вчиняє жодних дій для виконання рішення;

- боржнику відомо про відкриття щодо нього виконавчого провадження, оскільки він здійснював дії щодо оскарження постанов виконавця в межах примусового виконання;

- боржник не з`являється до виконавця за викликом, не надає будь-яких пояснень та не повідомляє про причини такої неявки. Виконавцем було здійснено виїзд за адресою боржника;

- виконавцем було встановлено, що боржник працював у ГО "Міський футбольний клуб "Прикарпаття", тому у 2019 році мали місце звернення до громадської організації, з метою з`ясування отриманого ОСОБА_1 доходу. У березні 2020 року повідомлено, що ОСОБА_1 не працює в громадському об`єднанні.

Крім того, приватний виконавець констатує факти відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення та відсутності коштів на рахунках у банках.

Розглянувши подання приватного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, суд зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.05.2019 позов ТОВ "Соковий завод Сокирянський" до ФОП Стеф`юка В. В. про стягнення коштів в сумі 850000 грн задоволено частково. Стягнуто з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 38872 грн 11 коп. безпідставно отриманих коштів, 583 грн 08 коп. судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 811127 грн 89 коп. безпідставно отриманих коштів відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.09.2019 рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в позові, в цій частині позов задоволено, в решті рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 850000 грн 00 коп. безпідставно отриманих коштів, 12750 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 19125 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 20250 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

На виконання судових рішень 02.10.2019 видано відповідні накази.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими на всій території України.

Згідно ч.1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" ( ч. 1 ст. 5 Закону).

У відповідності до ч. 1 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів справи приватним виконавцем Мілоцьким О. Л. вчинено ряд виконавчих дій, з метою виконання судового рішення у даній справі, а саме винесено постанови: про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення кошти на рахунках боржника, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, а також здійснено виклик боржника, здійснено виїзд за місцем проживання боржника.

Згідно п. 19 ч. 3 ст.18 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Зазначена норма кореспондується з п. 5 ч. 1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", згідно з яким право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішення, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ГПК України тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання судового рішення (ч. 3 ст. 337 ГПК України).

У відповідності до висновків Верховного суду України, викладених у "Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" від 01 лютого 2013 року ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного встановлення усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Верховний суд України дійшов висновку, що поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики виконавця, приховування майна, доходів тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти).

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Суд звертає увагу, що відсутність майна та коштів у боржника не свідчить про ухилення останнього від виконання рішення суду, і що саме такий захід як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України буде ефективним заходом для виконання судового рішення і не порушить визначене ст. 33 Конституції України право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У рішенні в справі "Гочев проти Болгарії" Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що обмеження останнього має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції; по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Слід зазначити, що суду не надано доказів, які б підтверджували, що у випадку застосування до боржника заходу, передбаченого ст. 337 ГПК України, таке рішення ним буде виконане. Натомість, як вбачається з матеріалів справи у боржника відсутнє майно та кошти, за рахунок яких можна було б виконати судове рішення у даній справі.

Крім того, нез`явлення боржника на черговий виклик приватного виконавця не надає суду підстав вважати, що має місце факт ухиленням від виконання рішення суду та, відповідно, застосування для нього виключного такого заходу забезпечення виконання судового рішення, як обмеження у праві виїзду за кордон.

Виконавцем не доведено, що застосування заходу, визначеного ст. 337 ГПК України, буде ефективним для виконання судового рішення і не порушить визначене ст. 33 Конституції України право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, тощо.

Правовими нормами, що містяться у ч. 1, 3, 4 ст. 313 Цивільного кодексу України обумовлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа Державної прикордонної служби України (Головного центру обробки спеціальної інформації) № 0.184-7280/0/15-Вих від 03.03.2020 ОСОБА_1 з дати відкриття виконавчого провадження до 03.03.2020 не перетинав державного кордону України.

Згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, унормовано, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь - яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Отже, виходячи з вищевикладеного, у даному випадку задоволення подання з наведених приватним виконавцем підстав, може призвести до необґрунтованого обмеження права боржника на свободу пересування, яке гарантоване Конституцією України.

При цьому, суд виходить з того, що фактичні обставини справи в сукупності свідчать про те, що приватним виконавцем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань, зокрема: доказів умисного нез`явлення на виклик виконавця, приховування доходів, коштів та майна, на які можна звернути стягнення, незаконного їх відчуження.

Обмеження у праві виїзду за межі України є виключним заходом, а тому з метою уникнення обмеження конституційних прав особи може бути застосоване в останню чергу, що узгоджується з приписами ст. 337 ГПК України.

Однією з підстав для відмови у задоволенні подань є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання (лист Верховного суду України від 01 лютого 2013 року "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України").

Враховуючи наведене, підстави для застосування до боржника заходу забезпечення виконання рішення, передбаченого ст. 337 ГПК України, в цьому випадку та за встановлених судом обставин - відсутні.

Керуючись ст. 11, 232-234, 337 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволенні подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. № 60448618/1837 від 06.11.2020 (вх. № 18019/20 від 18.11.2020) про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України - відмовити.

Судовий збір, сплачений за розгляд подання - залишити за приватним виконавцем Мілоцьким О. Л.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у визначені ст. 256, 257 та п. п. 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України строк та порядку.

Ухвалу підписано 14.12.2020

Суддя Т. В. Стефанів