ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. ОдесаСправа № 916/3848/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Головея В.М., Діброви Г.І.

секретар судового засідання: Гайдук В.С.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Андрощук С.В., ордер;

від відповідача: Носкіна І.М., ордер;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ»

на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської від 06.08.2020, ухвалені суддею Літвіновим С.В. у м. Одеса, повний текст яких складено 30.07.2020 та 06.08.2020 відповідно

у справі №916/3848/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ»

про: стягнення 1 326 099,92 грн, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» про стягнення 1 326 099,92 грн.

Позов мотивований неналежним виконанням з боку відповідача умов договору купівлі-продажу № 3001/19 в частині дотримання строків поставки, обумовлених специфікаціями до договору залізничних вагонів, що зумовило застосування до останнього заходів відповідальності у вигляді пені, передбаченої п. 6.6 договору та упущеної вигоди згідно ст.ст. 22, 612, 624 Цивільного кодексу України.

Разом із позовом Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» подано заяву про забезпечення позову, згідно з якою позивач просив суд накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на розрахункових рахунках відповідача. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.12.2019 заяву про забезпечення позову повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК», у зв`язку з недотриманням положень ст. 139 Господарського процесуального кодексу України в частині, що стосується пропозицій щодо зустрічного забезпечення. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.12.2019 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3848/19; постановлено справу розглядати за правилами позовного провадження, призначено підготовче засідання.

21.01.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» надійшла заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, згідно з якою відповідач просив суд залучити до участі у справі №916/3848/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «Українська залізниця». У задоволенні вказаної заяви судом шляхом постановлення протокольної ухвали - відмовлено, у зв`язку з недоведеністю обставин того, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов`язки щодо однієї зі сторін.

21.01.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» надійшов відзив на позов, за змістом якого відповідач вказав, що затримка в поставці вагонів сталась з вини Акціонерного товариства «Українська залізниця»; строки виконання по договору були змінені додатковою угодою № 1 від 12.04.2019 і листом № 60; договір не передбачає нарахування пені з урахуванням всіх специфікацій; пеня не може бути нарахована на 23.04.2019, так як вагони були вже передані; у діях відповідача відсутня протиправна поведінка, що є одним із складових елементів складу цивільного правопорушення. У відзиві на позов відповідачем, з посиланням на норми ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України, сформульоване клопотання про зменшення розміру пені до 00 грн. 00 коп.

Позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій, з посиланням на обставини, зазначені відповідачем у відзиві, вказав, що вагони знаходились в депо для проведення ремонту з листопада 2018 року і у відповідача було достатньо часу для проведення необхідного ремонту; на момент укладання договору купівлі-продажу № 3001/19 від 30.01.2019 відповідач не повідомляв позивача про те, що вагони потребують ремонту; докази того, що відповідач докладав зусиль, щоб вагони були поставлені в межах місячного строку, до 28.02.2019, в матеріалах справи відсутні; від моменту, коли відповідачу стали відомі обставини, що він не може виконати обов`язок по своєчасній поставці вагонів, відповідач не повідомив позивача про відповідні причини; якщо у зриві строків поставки винне Акціонерне товариство «Українська залізниця», то з боку відповідача відсутні відповідні претензії; разом з листом від 16.05.2019 позивач направив претензію про оплату пені і не узгоджував нові строки поставки; укладаючи 12.04.2019 додаткову угоду № 1 позивач не погоджував зміну строків поставки; умовами п. 11.2. договору передбачалось, що всі зміни до договору мали бути складені письмово; розрахунок пені має здійснюватися з урахуванням всіх специфікацій, укладених в рамках договору, за період з 28.02.2019 по 10.04.2019, виходячи з суми 3 751 867,50 грн, і за період з 11.04.2019 по 23.04.2019 - з суми 5 200 537,50 грн; заявляючи про необхідність застосування положень ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України відповідач не навів належного обґрунтування підстав їх застосування з огляду на дійсні обставини справи і не звернув увагу на те, що за змістом ст. 623 Цивільного кодексу України неустойка має бути стягнута незалежно від відшкодування збитків.

Відповідач надав свої заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що вагони були вчасно поставлені на ремонт і позивач знав, що вагони потребували ремонту; відповідач, незважаючи на затримку з боку Акціонерного товариства «Українська залізниця», виконав вчасно свої зобов`язання по договору купівлі-продажу № 3001/19 від 30.01.2019; позивач визнавав, що вини в діях відповідача щодо затримки в поставці вагонів немає і погодив, що поставка мала бути здійснена протягом десяти робочих днів з дати погодження нових параметрів вагонів; переписка щодо зміни строків мала бути взята до уваги з посиланням на положення ст. 654 Цивільного кодексу України; Акціонерне товариство «Українська залізниця» має бути залучено в якості третьої особи, так як будуть порушені його права, якщо суд стягне з відповідача суму пені і упущеної вигоди; позивач невірно розраховує суму пені і період її застосування, а заявлена до стягнення сума пені має бути зменшена, так як строк поставки вагонів був порушений з вини Акціонерного товариства «Українська залізниця»; листи ТОВ «ЮГЕКОТОП» від 04.02.201 № 214 і ТОВ «СТИВІДОРНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» від 10.01.2019 № 33 не вказують на те, що ці товариства дійсно уклали договори, тому з відповідача не може бути стягнута упущена вигода.

Позивач надав заперечення на заперечення відповідача, за змістом яких зазначив, що вагони не були вчасно відремонтовані саме через відповідача, хоча перебували в депо з листопада 2018 року, а постановлені ним колісні пари не були прийняті Акціонерним товариством «Українська залізниця» через те, що вони не пройшли вхідний контроль; про проблеми з проведенням ремонту відповідач не повідомляв; листом від 16.05.2019 позивач не погоджував новий строк поставки вагонів, а разом з листом була пред`явлена претензія на суму 1 125 919,00 грн щодо несвоєчасної поставки; упущена вигода розрахована, виходячи з попиту на вагони, який був сформований з урахуванням запитів ТОВ «СТИВІДОРНА ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» і ТОВ «ЮГЕКОТОП», та за договором оренди № ava01/g/02 від 08.02.2019 з відповідачем, то ставка добового використання одного вагону склала 44,50 доларів США.

Відповідач подав клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, в якому пояснив, що поставлені відповідачем колісні пари повністю відповідали нормативним вимогам і це підтверджується тим, що 17.05.2019 Акціонерне товариство «Українська залізниця» погодила встановлення колісних пар, що також підтверджується протоколом № ЦВ-03/24 від 17.05.2019, наполягаючи на залученні останнього до участі у справі в якості третьої особи.

Позивач подав до суду письмові пояснення, в яких вказував, що якщо відповідач уклав договір, то має дотримуватися його умов. Якщо відповідач порушив умови поставки, то має нести відповідальність, як про це вказано в п. 6.6. договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19 позов задоволено частково: з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» стягнуто пеню в розмірі 1 107 167,78 грн, упущену вигоду в розмірі 165 383,10 грн, судовий збір у розмірі 19 088,26 грн; в іншій частині позову відмовлено.

Частково відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з необґрунтованості наданого позивачем розрахунку пені та упущеної вигоди. При цьому, з урахуванням обставин справи судом відхилено клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 00 грн 00 коп, у зв`язку з недоведеністю підстав, визначених положеннями ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України.

Додатковим рішенням Господарського суду Одеської від 06.08.2020 у справі №916/3848/19 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» про ухвалення додаткового рішення у справі №916/3848/19 задоволено частково: з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 45 600,00 грн та витрати на відрядження у розмірі 2105,41 грн; в іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись з означеними рішеннями суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить:

визнати причини пропуску на апеляційне оскарження поважними, поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19; рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19 в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» відмовити повністю;

визнати причини пропуску на апеляційне оскарження поважними, поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» пропущений строк на апеляційне оскарження додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 06.08.2020 у справі №916/3848/19; додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 06.08.2020 у справі №916/3848/19 скасувати, у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що його вина у порушені строків поставки вагонів відсутня, адже з боку Акціонерного товариства «Українська залізниця», незважаючи на чітко визначений законодавством термін для перебування напіввагона у капітальному ремонті в 30 діб, порушено строки ремонту. Таким чином судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволені заяви про залучення до участі у справі Акціонерного товариства «Українська залізниця». Окрім того Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» вчинило всі залежні від нього дії, спрямовані на те аби якомога скоріше виконати свій обов`язок перед позивачем щодо передачі вагонів за договором поставки. Так між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду до договору купівлі-продажу вагонів, відповідно до якої, позивач прийняв умови відповідача стосовно заміни колісних пар, а також стосовно встановлених у листі № 1104/19-124 від 11.04.2019 строків поставки (10 робочих днів з дати погодження нових параметрів комплектації). Місцевий господарський суд безпідставно зазначив, що додатковою угодою №1 не змінено строку поставки вагонів. Також розрахувавши суму пені, суд першої інстанції здійснив нарахування з 11.04.2019 по 22.04.2019 на суму 5 200 537,50 грн, аргументуючи це тим, що загальна сума складається з двох специфікацій, проте це, на думку скаржника, є абсолютно некоректним, суперечить загальним засадам права, адже враховуючи суму специфікації №2, по якій вагони поставлені вчасно, позивач не відновлює будь-яких порушених прав, ця специфікація не має жодного відношення до вагонів щодо поставки яких виник судовий спір. Необґрунтованою є відмова суду першої інстанції у задоволені заяви ТОВ «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» про зменшення розміру пені, адже позивач взагалі не поніс жодних збитків у зв`язку з простроченням строку поставки та самим судом визначено, що збитки щонайменше в шість разів є меншими ніж сума неустойки і як вказано вище затримка строків поставки вагонів відбулась через дії Акціонерного товариства «Українська залізниця». Судом не враховано, що порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Суд також вийшов за межі позовних вимог, адже прохальна частина позовної заяви не містила матеріально-правової вимоги щодо стягнення упущеної вигоди, та протиправно стягнув суму упущеної вигоди, яка покрита сумою неустойки (пені). Щодо додаткового рішення апелянт зазначив, що воно є невмотивованим, оскільки позивач належним чином не обґрунтував в чому полягає співмірність витрат, витраченого часу та робіт, істотне завищення гонорару.

Крім того, скаржником до апеляційної скарги додано заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та клопотання про витребування доказів.

В заяві про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, скаржник просить суд залучити Акціонерне товариство «Українська залізниця» до участі у справі №916/3848/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В обґрунтування вказаної заяви скаржник зазначає, що несвоєчасна поставка вагонів відбулася за відсутності його вини, оскільки вагони №56082167, №56610660, №56332836 перебували у капітальному ремонті з 27.11.2018 по 23.04.2019, який виконував структурний підрозділ Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - вагонно-ремонтне депо Круп`янськ.

З наявної в матеріалах справи дислокації та залізничної накладної від 28.11.2018 щодо вказаних вагонів була оформлена операція ОДПВ (вагони оформлені в ремонтне депо); 30.11.2018 стосовно вагонів були оформлені ВУ-23, тобто вагони виписані в неробочий парк; 01.12.2018 стосовно вагонів була оформлена операція ОТОТ (постановка вагонів на відповідальність в вагонно-ремонтне депо); 28.01.2019 відповідач передав вагонному депо Круп`янськ 16 колісних пар, дванадцять з яких мали бути встановлені на вагони, щодо яких виник спір, що підтверджується Актом №ОУ-000029 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28.01.2019 та актом подачі колісних пар №1 від 28.01.2019. Фактичне погодження Департаментом вагонного господарства Акціонерного товариства «Українська залізниця» встановлення переданих 28.01.2019 депо колісних пар відбулося лише 17.05.2019, що підтверджується відповідним Протоколом №ЦВ-03/24 від 17.05.2019. Тобто, причиною затримки поставки вагонів стало саме порушення строків проведення ремонту майже на чотири місяці, оскільки вагони були повернуті з ремонту лише 23.04.2019.

Скаржник зазначає, що звертався до суду першої інстанції з вказаною заявою, однак у її задоволенні було необґрунтовано відмовлено з посиланням на те, що відповідачем не доведено, що рішення суду вплине на права та обов`язки Акціонерного товариства «Укрзалізниця».

У клопотанні про витребування доказів скаржник просить суд:

витребувати у Акціонерного товариства «Українська залізниця» відомості щодо передбаченого нормативного строку, який визначено для прийняття робочою групою Департаменту вагонного господарства рішення щодо погодження дефектування та прийняття в ремонт деталей та запчастин (зокрема, колісних пар) з дня передачі вказаних запчастин замовникам ремонту;

витребувати з Департаменту вагонного господарства Акціонерного товариства «Українська залізниця» відомості щодо причин зволікання з прийняття рішення, відображеного в Протоколі Департаменту вагонного господарства №ЦВ-03/24 від 17.05.2019 щодо погодження дефектування та прийняття в ремонт деталей та запчастин.

Скаржник зазначає, що з вказаних питань ним направлялися адвокатські запити 13.07.2020 до Департаменту вагонного господарства Акціонерного товариства «Українська залізниця» та 05.08.2020 до головного офісу Акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідь на перший запит надійшла 18.08.2020, тобто вже після розгляду справи по суті, в якій Департамент усунувся від надання відповіді, тому відповідач не мав можливості надати до суду докази неможливості самостійно отримати запитувану інформацію, а станом на день подання апеляційної скарги відповідь на другий запит ще не надходила.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.08.2020 для розгляду справи №916/3848/19 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Богацька Н.С., судді Разюк Г.П., Колоколов С.І.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Разюк Г.П. з 31.08.2020, розпорядженням в.о. керівника апарату суду №275 від 01.09.2020 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/3848/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 для розгляду справи №916/3848/19 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Богацька Н.С., судді Головей В.М., Колоколов С.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.09.2020: Товариству з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19; встановлено іншим учасникам справи згідно з нормами ст. 263 Господарського процесуального кодексу України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами його направлення учасникам справи) до 16.09.2020; роз`яснено іншим учасникам справи їх право в строк до 16.09.2020 подати до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу або окремо будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попередити учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище статті, або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення чи залишення без розгляду; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19 до закінчення апеляційного перегляду; запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» письмово викласти свої міркування/заперечення відносно заяви про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 06.08.2020 у справі №916/3848/19; встановлено іншим учасникам справи згідно з нормами ст. 263 Господарського процесуального кодексу України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами його направлення учасникам справи) до 16.09.2020; роз`яснено іншим учасникам справи їх право в строк до 16.09.2020 подати до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу або окремо будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попередити учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище статті, або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення чи залишення без розгляду; об`єднано апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19 з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 06.08.2020 у справі №916/3848/19 в одне провадження для сумісного розгляду.

09.09.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останнє просить прийняти до розгляду відзив, залучити його до матеріалів справи №916/3848/19 і розглянути; залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» у справі №916/3848/19 на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 і додаткове рішення від 06.08.2020 без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 і додаткове рішення від 06.08.2020 - без змін; судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ».

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач вказав, що вина за прострочення виконання Акціонерним товариством «Українська залізниця» ремонту спірних вагонів повністю покладається на апелянта. Сторони договору не погоджували внесення змін до останнього в частині строків поставки вагонів. Апелянт не повідомляв про ремонт вагонів. В розрахунок пені має братися вся сума договору, з урахуванням положення п. 2.1 договору. Відсутні докази про обставини, які мають бути встановлені у разі застосування ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України. Суд не вийшов за межі позовних вимог, адже в тексті позовної заяви від 19.12.2019 вказувалось, що окремо від пені по п. 6.6. договору існують підстави для стягнення упущеної вигоди. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то зважаючи на ціну позову, гонорар у розмірі 48 000 грн за супровід справи в суді першої інстанції не є великим, а складає 3,62 % від ціни позову, також позивачем були надані докази витрат на пальне, які виникли у зв`язку з необхідністю участі у судовому засіданні.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 (з урахуванням ухвали суду від 20.10.2020) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - залишено без задоволення; клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» про витребування доказів - залишено без задоволення; справу №916/3848/19 призначено до розгляду на 09.11.2020 о 13:45 год.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Колоколова С.І. з 26.10.2020, розпорядженням керівника апарату суду № 448 від 09.11.2020 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/3848/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 для розгляду справи №916/3848/19 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Богацька Н.С., судді Головей В.М., Діброва Г.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 справу №916/3848/19 за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської від 06.08.2020 у справі №916/3848/19 прийнято до провадження вищезазначеним складом суду.

09.11.2020 від апелянта надійшли пояснення, за змістом яких останній доповнив свою позицію, додатково зазначивши про невідповідність здійсненого судом розрахунку пені вимогам ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»; та про невідпорність визначеної позивачем та судом суми договору.

З метою надання іншим учасникам справи можливості висловити свою позицію, в судовому засіданні 09.11.2020 оголошено перерву на 23.11.2020 о 13:45 год, про що у відповідності до ст. ст. 216, 233, 270 Господарського процесуального кодексу України постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

12.11.2020 від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначав, що всі доводи апелянт мав вказувати в апеляційній скарзі, як це вимагається положенням п.5 ч.2 ст.258 Господарського процесуального кодексу України. Подаючи до суду пояснення 09.11.2020 апелянт порушив вимоги зазначеного вище пункту, а також ч. 1 ст.2 66 Господарського процесуального кодексу України. Положення ст. 343 Господарського кодексу України і ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не мають застосовуватися до спірних правовідносин, адже для визначення «суми договору» по п. 6.6. договору потрібно враховувати всі специфікації, які складаються у відповідності до вимог п. 2.1 договору, наведене спростовує припущення апелянта, що має бути застосований інший порядок розрахунку по пунктах 2.1., 6.6. договору.

В судовому засіданні 23.11.2020 представники учасників справи висловились на підтримку власних доводів та заперечень, які викладені письмово.

У відповідності до ст. ст. 216, 233, 270 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 23.11.2020 постановлено ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні на 30.11.2020 о 14:00 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наведені в апеляційних скаргах обставини, заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 3001/19 (договір), за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця залізничні вагони, що були в експлуатації (вагони), а покупець зобов`язався прийняти вагони та здійснити їх оплату на умовах договору. Вагони, що передаються у власність, повинні бути комплектними, комерційно придатними та технічно справними, придатними для використання за цільовим призначенням, очищеними від раніше перевезеного вантажу.

Найменування, кількість, моделі, роки виробництва вагонів, а також необхідні додаткові умови зазначаються в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору (п. 1.2 договору).

Кількість вагонів та партії погоджуються сторонами додатково в специфікації (п. 1.3 договору).

У випадку різночитань в основному тексті договору та в специфікації, сторони керуються умовами, зазначеними в специфікації (п. 1.4 договору).

Умови поставки згідно з п. 1.5 договору: ст. Куп`янськ чи інша за погодженням сторін.

Ціна вагонів та загальна сума договору погоджена сторонами у розділі 2 договору, за змістом п. 2.1 якого вартість однієї одиниці вагону, а також загальна сума зазначається в специфікації, які є невід`ємною їх частиною. Ціна вагонів є остаточною та зміні протягом виконання договору не підлягає.

У відповідності до визначеного розділом 3 договору порядку приймання-передачі вагонів, прийом-передача вагонів здійснюється на станції (станція передачі вагонів), попередньо погодженої сторонами та у відповідності до специфікації (п. 3.1 договору).

Продавець здійснює передачу вагонів покупцю на підставі акту приймання-передачі вагонів, підписаного повноважними представниками продавця та покупця. Станція передачі вагонів повинна бути відображена в акті (п. 3.2 договору).

Згідно з п. 3.3. договору сторони погодили, що оплата вартості вагонів, що зазначена в специфікації, здійснюється покупцем наступним чином:

протягом 3 робочих днів від дати підписання специфікації, покупець здійснює попередню оплату в розмірі 50% від вартості партії вагонів на підставі рахунку продавця, перерахованої за курсом продажу долара США на день, який передує виставленню рахунку, на підставі даних сайту https://minfin.com.ua/currency/contracts/ рядок «безготівковий курс», стовбець «середній» (п.3.3.1 договору).

протягом 3 робочих днів від дати повідомлення продавцем покупця про готовність вагонів до передачі (про що окремо продавець повідомляє покупця засобами електронної пошти), покупець здійснює попередню оплату в розмірі 50% від вартості партії вагонів на підставі рахунку продавця, перерахованої по курсу долара США за день, , який передує виставленню рахунку, на підставі даних сайту https://minfin.com.ua/currency/contracts/ рядок «безготівковий курс», стовбець «середній» (п. 3.3.2 договору).

Датою виконання зобов`язань покупця з оплати вагонів згідно з п. 3.4 договору вважається дата списання грошових коштів з розрахункового рахунку покупця. Оплата здійснюється за реквізитами продавця, зазначеними в договорі.

Розділом 4 договору сторони погодили строки та умови поставки вагонів:

строк поставки вагонів складає один календарний місяць від дня здійснення покупцем попередньої оплати, згідно з умовою п. 3.3.1 договору (п. 4.1. договору);

дата прибуття вагонів визначається за календарним штемпелем в залізничній накладній на вагони, які прибули на станцію, погоджену сторонам в специфікації (п.4.2 договору);

обов`язок продавця з передачі вагонів покупцю вважається виконаним в момент їх фактичної передачі покупцю, що підтверджується підписанням акту (п. 4.5 договору).

Пунктом 6.1 договору встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, вони несуть відповідальність згідно умовам договору та діючого законодавства.

За несвоєчасну поставку вагону продавець зобов`язаний оплатити покупцю пеню в розмірі 0.5% від загальної суми договору за кожен день прострочення (п.6.6 договору).

Договір у відповідності до п. 11.1 набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними своїх зобов`язань за ним.

Договір може бути змінений чи доповнений за згодою сторін (п. 11.2 договору).

Всі зміни та доповнення до договору є дійсними, якщо вони оформлені в письмовому вигляді та підписані сторонами (п. 11.4 договору).

У відповідності з п. 1.2 договору сторонами складено та підписано:

специфікацію № 1 від 30.01.2019 (додаток № 1), згідно якої погоджено поставку напіввагонів №56079163 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №56389869 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №56082167 (модель 12-532) д.в. 01.12.1988, №56610660 (модель 12-757) д.в. 01.01.1989, №56332836 (модель 12-757) д.в. 01.05.1987 за попередньою ціною 750 397, 50 грн, в т.ч. ПДВ (вартість вагону в еквіваленті 27 000 доларів США, в т.ч. ПДВ, кожен. Всього 3 751 987, 50 грн (в еквіваленті 135 000 доларів США). Остаточна вартість в гривні визначається з урахуванням положень п. 3.3.1 та п. 3.3.2 договору. Станція передачі вагонів - ст. Куп`янськ чи інша за погодженням сторін;

специфікацію № 2 від 11.04.2019 (додаток № 2) згідно якої погоджено поставку напіввагонів №52895349 (модель 12-757) д.в. 19.02.1990, №56441926 (модель 12-757) д.в. 01.05.1988, за попередньою ціною 724 275, 00 грн, в т.ч. ПДВ (вартість вагону в еквіваленті 27 000 доларів США, в т.ч. ПДВ, кожен. Всього 1 448 550, 00 грн (в еквіваленті 54 000 доларів США). Остаточна вартість в гривні визначається з урахуванням положень п. 3.3.1 та п. 3.3.2 договору. Станція передачі вагонів - ст. Роя, ст. Запоріжжя-Вантажне чи інша за погодженням сторін.

На виконання умов договору та специфікації № 1 від 30.01.2019:

покупцем згідно з платіжним дорученням № 380 від 30.01.2019, здійснено попередню оплату вартості вагонів в розмірі 1 875 933, 75 грн.;

продавцем згідно видаткових накладних № 5 від 08.02.2019, № 6 від 15.02.2019, № 20 від 23.04.2019 та актів приймання-передачі вагонів № 1 від 08.02.2019, № 2 від 15.02.2019, № 5 від 23.04.2019 передано 5 одиниць напіввагонів №56079163 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №56389869 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №56082167 (модель 12-532) д.в. 01.12.1988, №56610660 (модель 12-757) д.в. 01.01.1989, №56332836 (модель 12-757) д.в. 01.05.1987.

На виконання умов договору та специфікації № 2 від 11.04.2019:

покупцем згідно з платіжним дорученням № 511 від 11.04.2019, здійснено оплату вартості вагонів в розмірі 1 448 550, 00 грн.;

продавцем згідно видаткової накладної № 19 від 11.04.2019 та актів приймання-передачі № 3 та № 4 від 11.04.2019 передано 2 одиниці напіввагонів №52895349 (модель 12-757) д.в. 19.02.1990, №56441926 (модель 12-757) д.в. 01.05.1988.

З матеріалів справи також вбачається, що 08.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» (орендар) укладено договір оренди вагонів № ava01/g/02 (договір), згідно умов якого орендодавець надає, а орендар за плату приймає у тимчасове користування залізничні вагони (вагони) для перевезення вантажів, що мають право виходу на колії загального користування по залізницях окремих країн СНД та Балтії.

Загальна кількість вагонів, що передаються в оренду та строки передачі, вказуються в додаткових угодах з відповідними специфікаціями до даного Договору. Факт приймання-передавання вагонів в оренду і повернення їх з оренди, кількість, модель та мережеві номери вагонів фіксуються актами приймання-передавання вагонів (додаток № 1 до договору), підписаними уповноваженими представниками сторін. Акти складаються у двох примірниках - по одному для кожної із сторін (п. 1.3 договору).

Порядок передачі вагонів в оренду та їх повернення з оренди обумовлені сторонами в розділі 2 Договору.

Згідно з п. 6.1 договору валютою платежів є українська гривня. Розмір орендної плати за цим договором встановлюється у додаткових угодах, які є невід`ємною частиною цього договору.

Договір з п. 3.1 набирає чинності з 08.02.2019 і діє до 31.03.2019, однак в будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Додатковою угодою № 1 від 08.02.2019 до договору сторонами затверджено специфікацію №1 та відповідно до п. 6.1 договору встановлено, що розмір орендної ставки за цією додатковою угодою до договору оренди вагонів № ava01/g/02 від 08.02.2019 встановлюється у розмірі 1200 грн з урахуванням ПДВ, за одну добу за один вагон.

У відповідності до специфікації № 1 сторонами погоджено, що орендодавець надає орендарю в оренду на строк дії цього договору наступний рухомий склад: напіввагон №56079163 (модель 12-119) 1989 р.в. , напіввагон №56389869 (модель 12-119) 1989 р.в., напіввагон №56082167 (модель 12-532) 1988 р.в., напіввагон №56610660 (модель 12-757) 1989 р.в., напіввагон №56332836 (модель 12-757) 1987 р.в.

Додатковою угодою № 2 від 08.02.2019 до договору сторонами внесено зміни до п. 6.1 договору та викладено його в новій редакції та відповідно до п. 6.1 договору погоджено, що розмір орендної ставки за цією додатковою угодою до договору оренди вагонів № ava01/g/02 від 08.02.2019 встановлюється у розмірі грошового еквівалента 44,5 умовних одиниць з урахуванням ПДВ за одну добу за один вагон. Під однією умовною одиницею розуміється один долар США. Сторонами також внесено зміни до п. 3.1 договору та викладено його в новій редакції: Цей договір набирає чинності з 08.02.2019 і діє до 30.06.2020, однак у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.».

Додатковою угодою № 3 від 11.04.2019 до договору сторонами затверджено специфікацію №1 та відповідно до п. 6.1 договору погоджено, що розмір орендної ставки за цією додатковою угодою до договору оренди вагонів № ava01/g/02 від 08.02.2019 встановлюється у розмірі грошового еквівалента 44,5 умовних одиниць з урахуванням ПДВ за одну добу за один вагон. Під однією умовною одиницею розуміється один долар США.

У відповідності до специфікації № 1 сторонами погоджено, що орендодавець надає орендарю в оренду на строк дії цього договору наступний рухомий склад: напіввагон № 52895349 (модель 12-757) 1990 р.в., напіввагон № 56441926 (модель 12-757) 1988 р.в.

Додатковою угодою № 4 до договору сторонами затверджено специфікацію №1 та відповідно до п. 6.1 договору погоджено, що розмір орендної ставки за цією додатковою угодою до договору оренди вагонів № ava01/g/02 від 08.02.2019 встановлюється у розмірі грошового еквівалента 44,5 умовних одиниць з урахуванням ПДВ за одну добу за один вагон. Під однією умовною одиницею розуміється один долар США.

У відповідності до специфікації № 1 сторонами погоджено, що орендодавець надає орендарю в оренду на строк дії цього договору наступний рухомий склад: напіввагон №56130784 (модель 12-532) 1987 р.в.

Згідно акту приймання-передачі вагонів №5-О-3 від 23.04.2019 до договору оренди вагонів № ava01/g/02 від 08.02.2019 орендодавець відповідно до умов договору передав, а орендар прийняв в оренду наступні вагони: напіввагон №56082167 (модель 12-532), напіввагон №56610660 (модель 12-757), напіввагон №56332836 (модель 12-757).

Враховуючи неналежне виконання з боку постачальника умов договору щодо строків поставки вагонів, позивачем на адресу останнього направлено претензію від 15.05.2019.

Відповіддю на претензію № 1-05/07 від 05.07.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» повідомило покупця, що напіввагони №56082167, №56610660, №56332836 з 28.11.2018 перебували на капітальному ремонті в АТ «Українська залізниця», про що було повідомлено перед підписанням договору. Зважаючи на те, що затримка поставки вагонів сталася із незалежних від постачальника причин, через неоперативну роботу Укрзалізниці, вимоги покупця визнані безпідставними та рекомендовано для з`ясування ситуації звернутись до Акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Отже, з огляду незадоволення вказаної претензії, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» звернулось до суду з даним позовом.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача пені за прострочку поставки вагонів в сумі 1 125 927, 25 грн, нарахованої відповідно до п. 6.6 договору та упущеної вигоди в сумі 200 172, 67 грн.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог мала здійснюватися судом за нормами Цивільного та Господарського кодексів України, які регламентують правовідносини з розрахунків в межах купівлі-продажу, а також інших відповідних нормативно-правових актів, які регулюють відносини в сфері поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України на продавця покладено обов`язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому, продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок продавця передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Пунктами 4.1-4.2, 4.5 договору сторони передбачили, що строк поставки вагонів складає один календарний місяць від дня здійснення покупцем попередньої оплати, згідно з умовою п. 3.3.1 договору; дата прибуття вагонів визначається за календарним штемпелем в залізничній накладній на вагони, які прибули на станцію, погоджену сторонам в специфікації; обов`язок продавця з передачі вагонів покупцю вважається виконаним в момент їх фактичної передачі покупцю, що підтверджується підписанням акту.

Згідно Специфікації № 1 від 30.01.2019 та враховуючи здійснення позивачем попередньої оплати вартості визначених Специфікацією вагонів 30.01.2019, кінцевою датою поставки вагонів, у світлі положень ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України, є 28.02.2019.

В силу приписів ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Порушення постачальником умов договору щодо строків поставки продукції має своїм наслідком застосування до останнього відповідальності, передбаченої п. 6.6 договору, у вигляді сплати пені в розмірі 0,5% від загальної суми договору за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з простроченням поставки вагонів №56082167, №56610660, №56332836 за специфікацією № 1 від 30.01.2019, позивачем, виходячи із загальної суми договору, нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 1 125 927, 25 грн.

Розрахунок пені, представлений позивачем, перевірений судом та визнаний арифметично та методологічно невірним.

Так, суд першої інстанції, зазначив, що відповідач зобов`язався поставити вагони протягом одного місяця від моменту отримання від позивача п`ятдесяти відсотків від їх вартості, а відтак мав це зробити у такий строк. Поставка була здійснена 23.04.2019, про що вказано в акті № 5 і видатковій накладній № 20, що на п`ятдесят чотири дні пізніше, ніж узгоджено сторонами договору. Відтак, пеня має бути розрахована за період з 01.03.2019 по 23.04.2019, за п`ятдесят чотири дні.

За розрахунком суду загальний розмір пені за несвоєчасну поставку вагонів за період з 01.03.2019 по 10.04.2019 (включно), така пеня за сорок один день прострочення склала 769 132,84 грн (3 751 987,50 грн х 0,5 % х 41 день), а за період з 11.04.2019 по 23.04.2019 (включно) за тринадцять днів - 338 034,94 грн (5 200 537,50 грн х 0,5 % х 13 день).

При здійсненні розрахунку судом враховано, що загальна сума договору складається з двох специфікацій (п. 2.1. договору) і становить 5 200 537,50 грн, де в період з 30.01.2019 по 10.04.2019 сума специфікації № 1 складала - 3 751 987,50 грн, а з 11.04.2019 - сума специфікацій № 1 додатково збільшилась на 1 448 550,00 грн, на суму специфікації № 2.

Загалом сума пені за період з 01.03.2019 по 23.04.2019 (включно) склала 1 107 167,78 грн (769 132,84 грн + 338 034,94 грн).

При цьому, заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру пені відхилено судом, зважаючи на те, що останній не надав суду доказів, що розмір збитків перевищує неустойку, а також не вказав інші обставини, що мають істотне значення.

Оцінюючи висновки суду щодо вимог про стягнення пені у світлі доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Невиконання боржником зобов`язання має своїм наслідком виникнення у кредитора права на неустойку, передбачену ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 231, 232 Господарського кодексу України та умовами договору, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.6 договору передбачено, що за несвоєчасну поставку вагону продавець зобов`язаний оплатити покупцю пеню в розмірі 0,5% від загальної суми договору за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною 2 цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений ст. 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечити виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 912/2483/18, від 23.04.2019 у справі № 904/3565/18, від 29.05.2018 у справі №910/23003/16, від 19.09.2019 № 904/5770/18.

При цьому, у світлі доводів заявника апеляційної скарги щодо необхідності врахування при здійсненні розрахунку пені вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що згідно з преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Отже, виходячи з преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Тобто, норми зазначеного Закону застосовуються саме тоді, коли сторони у договорі передбачили за порушення грошових зобов`язань сплату пені у розмірі, що перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому, розмір пені у таких правовідносинах обчислюється від суми простроченого платежу - невиконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

В даному випадку, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання продавцем умов договору купівлі-продажу з поставки вагонів, тобто відповідачем порушене негрошове зобов`язання.

Оскільки дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» поширюється на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, то до спірних правовідносин з неналежного виконання негрошового зобов`язання цей Закон не міг бути застосований.

Щодо твердження апелянта про необґрунтованість здійсненого розрахунку пені виходячи з суми всіх специфікацій, складених сторонами до договору, колегія суддів зазначає, що сторони, в даному випадку в добровільному порядку, без заперечень та зауважень погодили при укладенні договору саме такі умови відповідальності за прострочення виконання зобов`язань з поставки вагонів, згідно яких невиконання обов`язку відповідача поставити вагони у строки, встановлені договором, тягне за собою обов`язок останнього сплатити покупцю пеню в розмірі 0,5% від загальної суми договору за кожен день прострочення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Ціна вагонів та загальна сума договору погоджена сторонами у розділі 2 договору, за змістом п. 2.1 якого вартість однієї одиниці вагону, а також загальна сума зазначається в специфікації, які є невід`ємною їх частиною.

Оскільки умовами договору сторонами погоджено, що загальна сума погоджується в специфікаціях, що є невід`ємними частинами договору, зважаючи на той факт, що сторонами в перебігу дії договору складено та підписано специфікації № 1 та № 2, то господарський суд при застосуванні положень 6.6 договору обґрунтовано виходив з вартості вагонів, що визначені сукупно у специфікаціях № 1 та № 2. Крім того, згідно положень ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, визначений один із загальних принципів договірних правовідносин - принцип свободи договору. При цьому не має значення, які це умови істотні, або ті, які сторони узгодили виключно за власною згодою. Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов`язковою для сторін та є критерієм належності виконання. До того ж, відповідач без заперечень та зауважень уклав з позивачем договір саме на таких умовах.

У вирішенні питання наявності обставин звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків поставки вагонів, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань Акціонерним товариством «Українська залізниця» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» колегією враховується наступне.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України,особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

З наведених норм вбачається, що обставини, на які відповідач посилається в обґрунтування своїх заперечень щодо відсутності його вини у простроченні виконання зобов`язання за договором як підстави звільнення його від відповідальності, а саме неналежне виконання його контрагентом своїх зобов`язань з ремонту вагонів, не вважаються такими, що звільняють відповідача від цивільно-правової та господарсько-правової відповідальності перед позивачем за несвоєчасну поставку вагонів: укладаючи договір купівлі-продажу вагонів, щодо яких проводився ремонт, позивач мав би передбачити можливість настання для себе негативних наслідків, у випадку затримки повернення вагонів з ремонту, натомість прийняв на себе обов`язок, в обумовлені п. 4.1 договору строки, здійснити поставку вагонів, які є комплектними, комерційно придатними та технічно справними, придатними для використання за цільовим призначенням, очищеними від раніше перевезеного вантажу.

З наявного в матеріалах справи листа Акціонерного товариства «Українська залізниця» №ЦЦТех-09/104 від 10.02.2020, колісні пари, надані Товариством з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» для їх встановлення на вагони №56082167, №56610660, №56332836, не пройшли вхідний контроль. І лише у квітні-березні 2019 року на вказані вагони були поставлені інші технічно справні колісні пари, які надані власником вагонів.

Наведені апелянтом обставини поставки напіввагонів до завершення Акціонерним товариством «Українська залізниця» процедури погодження використання в ремонті колісних пар не спростовують висновків суду щодо недоведеності підстав для звільнення його від відповідальності, адже такі дії не призвели до вчасного виконання зобов`язання.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на лист Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» № 60 від 12.04.2019 та умови додаткової угоди № 1К від 12.04.2019 до договору купівлі-продажу № 2801/19, як докази зміни строків поставки, адже:

по-перше, виходячи зі змісту додаткової угоди № 1К від 12.04.2019, остання укладена сторонами до договору купівлі-продажу № 2801/19, у той час, як взаємні права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору купівлі-продажу № 3001/19 від 30.01.2019;

по-друге, додатковою угодою сторонами узгоджені питання установки колісних пар та відшкодування їх вартості. Решта умов договору, в силу п. 1.5 додаткової угоди, залишись незмінними і сторони підтвердили по ним свої зобов`язання.

по-третє, сам по собі лист Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» № 60 від 12.04.2019 в силу приписів ст. 654 Цивільного кодексу України, а також положень п.п. 11.2, 11.4 договору, не може бути прийнятий в якості належного доказу зміни строків виконання зобов`язань. Більш того, за змістом листа, позивач запропонував узгодити спірні питання в додатковій угоді. Проте, доказів укладання сторонами додаткових угод щодо зміни строків поставки вагонів, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Отже, як вірно встановлено судом, визначений п. 4.1 договору строк, зважаючи на дату здійснення позивачем попередньої оплати вартості визначених специфікацією № 1 від 30.01.2019 вагонів, сплив 28.02.2019, а боржник є таким, що прострочив виконання зобов`язань з поставки вагонів, з 01.03.2019.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог про стягнення пені.

Разом з тим, колегія суддів вважає передчасним висновок суду про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Наведені норми визначають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій (стягуваної неустойки) у двох випадках:

- коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками (ч.1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України);

- якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України).

Кожен з таких випадків передбачає врахування різних аспектів: якщо в першому випадку суд має зважати на ступінь виконання зобов`язань боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, то в другому - законодавство передбачає необхідність врахування інтересів боржника.

Зі змісту ст. 233 Господарського кодексу України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, залежить від розсуду суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного критерію для зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Частина 2 статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Як встановлено судом, у відповідності до умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 3001/19 від 30.01.2019 та згідно складених до договору специфікацій сторони узгодили поставку 7 напіввагонів №56079163 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №56389869 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №56082167 (модель 12-532) д.в. 01.12.1988, №56610660 (модель 12-757) д.в. 01.01.1989, №56332836 (модель 12-757) д.в. 01.05.1987, №52895349 (модель 12-757) д.в. 19.02.1990, №56441926 (модель 12-757) д.в. 01.05.1988.

Строк поставки, згідно з п. 4.1 договору, обумовлюється спливом одного календарного місяця від дня здійснення покупцем 50% вартості обумовлених сторонами у специфікаціях вагонів.

З матеріалів справи також вбачається, що на піввагони №56079163 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №56389869 (модель 12-119) д.в. 01.01.1989, №52895349 (модель 12-757) д.в. 19.02.1990, №56441926 (модель 12-757) д.в. 01.05.1988 були поставлені у строки, які визначені договором. Вказані обставини не заперечуються сторонами у справі.

Колегія суддів відзначає, що у випадку, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила ч. 1 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Відтак, оцінивши інтереси обох сторін та ступінь виконання зобов`язання, враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене вищезазначене прострочення грошового зобов`язання та недопущення невиправданого збагачення позивача за рахунок стягнення з відповідача штрафних санкцій, дотримуючись справедливого балансу прав та інтересів позивача та відповідача у даному спорі, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, зменшення розміру пені за несвоєчасну поставку вагонів до 754 865, 42 грн, ураховуючи вартість вагонів, які поставлені згідно видаткової накладної № 20 від 23.04.2019, та передані за актом приймання-передачі вагонів № 5 від 23.04.2019, з порушення встановлених договором строків, частково задовольнивши подане відповідачем клопотання.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині стягнення упущеної вигоди, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються в тому числі неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Водночас обов`язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв`язок між діями винної особи та заподіянням збитків; протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків; вина. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу; при цьому протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно, для прийняття рішення про відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

В даному випадку, судом встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений договір оренди вагонів № ava01/g/02 від 08.02.2019. Згідно зі специфікацією № 1 від 08.02.2019 сторони узгодили тип, модель та номери вагонів, які передаються в оренду, у тому числі, №№ 56082167, 56610660 і 56332836.

В свою чергу, за договором купівлі-продажу № 3001/19 від 30.01.2019 дані вагони мали бути поставлені протягом місяця з 30.01.2019 але не пізніше 28.02.2019 (включно). Фактично вагони були поставлені 23.04.2019, що на п`ятдесят чотири дні пізніше.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що поведінка відповідача є протиправною, так як допустила порушення зобов`язання; збитки позивача у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача становлять суму орендної плати за період з 01.03.2019 по 23.04.2019; існує причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і збитками позивача, тому як, якщо б відповідач поставив вагони 28.02.2019, то позивач міг би їх передати в оренду і отримувати прибуток; відповідач з 28.02.2019 по 23.04.2019 не вжив заходів, щоб не допустити прострочення, а отже наявна вина відповідача у тому, що вагони не були поставлені вчасно і передані позивачем в оренду.

При цьому, судом відхилено наданий позивачем розрахунку суми упущеної вигоди та, здійснивши власний розрахунок, вважав обґрунтованим стягнення з відповідача упущеної вигоди в сумі 165 383,10 грн за період з 01.03.2019 по 22.04.2019.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності і доведеності у розумінні ст.ст. 74-79 Господарського процесуального кодексу України всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для застосування такого заходу відповідальності відповідача як стягнення збитків, адже

- факт порушення зобов`язання відповідача у вигляді прострочення з поставки визначених специфікацією № 1 від 30.01.2019 до договору вагонів, встановлений та кваліфікований вище, тоді як вина порушника презюмується за змістом ст.614 Цивільного кодексу України і в межах цієї справи така презумпція жодними належними доказами не спростована.

- виходячи із змісту ч. 2 ст. 224, ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України збитками, зокрема є неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

- як правильно встановив місцевий суд, саме через несвоєчасність здійснення відповідачем поставки спірних вагонів, позивачем не було одержано дохід у вигляді орендної плати, що випливає з умов укладеного між сторонами договору оренди вагонів № ava01/g/02 від 08.02.2019 з урахуванням додаткових угод та специфікацій до нього. Фактично такі вагони згідно з актом приймання-передачі вагонів №5-О-3 від 23.04.2019 були передані 23.04.2019, в день їх фактичної поставки за договором купівлі-продажу №3001/19 від 30.01.2019.

Що стосується доводів апелянта про обмеження такої міри відповідальності як стягнення збитків через запроваджене ч. 1 ст. 231 Господарського колесу України, застосовування до суб`єктів господарювання залікової неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

За загальним правилом, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 232 Господарського кодексу України, якщо за невиконання або неналежне виконання зобов`язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями, окрім випадків, передбачених ч. 2 наведеної норми.

Зокрема, даною нормою врегульовано, що законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції.

Розділом 6 договору сторонами встановлена відповідальність за невиконання або неналежне виконання сторонами зобов`язань за даним договором.

Так, п. 6.1 договору сторони погодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, вони несуть відповідальність згідно з умовами договору та діючого законодавства.

Згідно з п.п. 6.4-6.6 договору сторонами окремо погоджено відповідальність продавця у вигляді компенсації ринкової вартості вагонів та упущеної вигоди, повернення попередньо переданої вартості вагонів та оплати часу за користування чужими грошовими коштами, пені.

Наведене, у своїй сукупності, спростовує твердження апелянта щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах загального правила, передбаченого ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України.

Щодо аргумента скаржника про вихід суду за межі позовних вимог, то ці посилання спростовуються змістом позовної заяви, де у мотивувальній частині позову наведені саме доводи, що обґрунтовують завдання збитків.

З приводу вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на додаткове рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За визначенням ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 08.07.2019 між Адвокатським бюро «Сергія Андрощука» (бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» (клієнт) було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 0002/45-30(1)8/07/2019 (договір), відповідно до умов якого бюро зобов`язалось надати клієнтові правову (правничу допомогу) у справі про стягнення штрафних санкцій з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» по договору купівлі-продажу №3001/19 від 30.01.2019.

За змістом пункту 1.3 договору при наданні клієнтові правової (правничої) допомоги бюро: здійснює юридичний аналіз обставин справ, визначає правову позицію клієнта у справі, в рамках Господарського процесуального кодексу України; досліджує докази, законодавства та судову практику стосовно обставин справи; готує в рамках Господарського процесуального кодексу України і Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» процесуальні документи і інші звернення від імені клієнта, в т.ч. (у разі необхідності) до органів державної та муніципальної влади, підприємств, установ, організацій та/або правоохоронних органів (слідчого, прокурора, суду) за захистом його прав і охоронюваних законом інтересів, в т.ч. - необхідні запити, заяви, клопотання, скарги, тощо, підписує і подає такі документи до компетентних органів, установ /підприємств/ організацій (в т.ч. до Верховного Суду), а також користується іншими правами, які надані клієнту Господарським процесуальним кодексом України та/або Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; здійснює представництво інтересів клієнта у відповідних органах державно, місцевої влади, в правоохоронних органах (у слідчих органах, органах прокуратури) , судах (в т.ч. в Верховному Суді), підприємствах, установах і організаціях без приналежності до організаційно-правової форми публічного та/або приватного права.

Згідно з додатковою угодою № 1 до договору № 0002/45-30(1)-8/07/2019 про надання правової (правничої) допомоги сторони виклали його пункт 4.1 в наступній редакції: за супроводження справи, визначеної в п.п. 1.1 договору в суді першої інстанції клієнт сплатить бюро гонорар в розмірі 48 000 грн, у разі успішного вирішення справи на користь клієнта і стягнення з ТОВ «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ», сум що підлягатимуть сплаті по рішенню суду або за мировою угодою, клієнт сплатить бюро гонорар у розмірі 10% від суми фактично стягнутих коштів.

Адвокат Андрощук С.В. був представником Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» у суді першої інстанції (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3101/10 від 01.02.2006, ордер на серії КС № 124922 від 08.07.2019).

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» перерахувало АБ С. Адрощука грошові кошти в сумі 48 000,00 грн (призначення платежу: передоплата за правову допомогу по договору №0002/45-30(1)-8/07/2019 від 08.07.2019), що підтверджується випискою по рахунку від 12.12.2019.

Як установлено судом та свідчать матеріали справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» заявило до стягнення з позивача 48 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Детальний опис наданих послуг наведено позивачем у поданих суду заявах про компенсацію судових витрат від 08.04.2020 та від 20.07.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 та ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження обставин, викладених в заяві, позивачем було надано суду договір про надання правової допомоги №0002/45-30(1)-8/07/2019 від 08.07.2019, додаткову угоду №1 від 08.07.2019 до договору про надання правової допомоги №0002/45-30(1)-8/07/2019 від 08.07.2019, договір про надання правової допомоги №0002/45-30(1)-9/01/2020 від 09.01.2020, виписку із рахунку адвокатського об`єднання «Сергія Андрощука».

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача зазначених витрат на професійну правничу допомогу, місцевий господарський суд, взяв до уваги наведені положення законодавства, урахував принципи диспозитивності та змагальності, співмірності розміру витрат з наданими послугами, дослідив зазначені докази на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» на професійну правничу допомогу у заявленій сумі, та установив, що цей розмір судових витрат доведений та документально обґрунтований; обставин неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу позивачем не доведено.

Наведені апелянтом обставини щодо не співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правову допомогу не спростовуються висновку суду щодо відшкодування їх документально підтвердженого розміру, враховуючи зміст та обсяг наданих адвокатом в ході розгляду письмових заяв, складання яких зумовлено спростовуванням доводів та заперечень відповідача, а також у їх взаємозв`язку із складністю даної справи. Колегія суддів також погоджується з доводом позивача, що гонорар адвоката за супроводження справи в суді першої інстанції у порівнянні з ціною позову не є великим, та складає менше 4%. Вимог про компенсацію витрат щодо гонорару у розмірі 10% від суми фактично стягнутих коштів згідно з п. 4.1 договору про надання правової (правничої) допомоги позивачем не заявлялось.

Відтак, приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення заяви позивача про компенсацію судових витрат є вірним.

Що стосується компенсації судових витрат на відрядження, то їх відшкодування передбачено ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, при цьому суд першої інстанції, виходячи з обставин прибуття представника в судове засідання з метою надання пояснень щодо суті спору, а також положень п. 4.1.3 договору (в редакції додаткової угоди № 1), вважав за доцільне компенсувати такі витрати в сумі 2105, 41грн, яка є документально підтвердженою. В цьому контексті, зменшення судових витрат в силу ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком суду, і суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування додаткового рішення в цій частині.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 та у справі №916/3848/19 підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на додаткове рішення Господарського суду Одеської від 06.08.2020 у справі №916/3848/19 слід залишити без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

Судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом, відповідно до правил, встановлених ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, слід покласти на відповідача, як особи, з вини якої виник спір.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 та у справі №916/3848/19 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2020 у справі №916/3848/19 змінити, виклавши п.2 його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНСЛОДЖИСТІК» пеню в розмірі 754 865, 42 грн, упущену вигоду в розмірі 165 383,10 грн., судовий збір у розмірі 19 088, 26 грн.».

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНТАЖ ІНСПЕКТ» на додаткове рішення Господарського суду Одеської від 06.08.2020 у справі №916/3848/19 залишити без задоволення, а додаткове рішення - без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09.12.2020, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Богацької Н.С. з 03.12.2020 по 04.12.2020, 07.12.2020 у відпустці.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді В.М. Головей

Г.І. Діброва