ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
09.12.2020 Справа №914/2078/20
Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Полюхович Х.М., провівши судове засідання у справі
за позовом: Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського»
до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж»,
відповідача 2: ОСОБА_1 ,
відповідача 3: ОСОБА_2 ,
відповідача 4: ОСОБА_3 ,
відповідача 5: ОСОБА_4 ,
відповідача 6: ОСОБА_5 ,
відповідача 7: ОСОБА_6 ,
відповідача 8: ОСОБА_7 ,
відповідача 9: ОСОБА_8 ,
відповідача 10: ОСОБА_9
про: визнання недійсними правочинів,
позивача, відповідача 1, відповідача 2, відповідача 3, відповідача 4, відповідача 5, відповідача 7, відповідача 8, відповідача 9, відповідача 10: не з`явились,
відповідача 6: Науменко І.В.,
Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п.1 ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.3 ст.130 ГПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Так, представник відповідачів 2, 3, 4, 6 у підготовчому засіданні 18.11.2020р. усно заявив, що докази понесення відповідачами 2, 3, 4, 6 судових витрат будуть подані ними у відповідності до ст.221 ГПК України.
23.11.2020р. о 17:10год. від відповідача 6 в межах встановленого строку на електронну адресу суду надійшло клопотання про розподіл судових витрат, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації 24.11.2020р. за вх.№3037/20р. До вищевказаного клопотання відповідачем долучено копії документів, які на його думку, підтверджують понесення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі.
26.11.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл витрат ОСОБА_5 на професійну правничу допомогу у справі №914/2078/20 на 09.12.2020р.; викликати представників сторін у судове засідання; явку представників сторін у судове засідання визнати обов`язковою.
У судове засіданні 09.12.2020р. з`явився представник відповідача 6. Інші сторони участь повноважних представників у вищевказаному судовому засіданні не забезпечили.
При цьому, з метою належного повідомлення сторін, в тому числі і відповідача у справі, ухвали Господарського суду Львівської області у цій справі надсилалися засобами поштового зв`язку на адреси їх місцезнаходження.
Згідно з п.п.1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013р., нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.
Враховуючи наведені вище нормативні строки пересилання поштової кореспонденції, а також адреси місцезнаходження сторін та суду, у випадку здачі сторонами до установи зв`язку клопотань чи заяв, такі, станом на момент ухвалення цього додаткового рішення, мали б бути отримані судом, проте, від сторін, за винятком позивача, на адресу суду жодної кореспонденції у цій справі не надходило.
Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п.1 ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.126 ГПК України).
Згідно ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст.16 ГПК України.
У відповідності до статті 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Судом встановлено, що 06.07.2020р. між відповідачем (надалі по тексту - «Клієнт») 6 та Адвокатським об`єднанням «ПРОЛЕКС» (надалі по тексту - «Адвокат») укладено договір про надання правничої допомоги (надалі по тексту - «Договір»), у п.1. якого, зокрема, зазначено, що за цим договором Адвокат зобов`язується здійснити представництво Клієнта, що вказане в цьому договору, на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та відшкодувати фактичні витрат, необхідні для виконання цього договору; безпосередній зміст правничої допомоги Адвоката за цим договором полягає в тому, що Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання під час строку дії цього Договору здійснити представництво інтересів (представити) Клієнта у судах України у всіх судових юрисдикціях, в тому числі, як позивача, відповідача, третьої особи, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, іншого учасника кримінального провадження з питань захисту прав та інтересів Клієнта.
15.10.2020р. між Клієнтом та Адвокатом укладено додаткову угоду до Договору, відповідно до п.1 якої, сторони погодили представництво інтересів Клієнта у цій справі в Господарському суді Львівської області.
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч.3 ст.126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно поданого разом із клопотанням (вх.№3037/20 від 24.11.2020р.) детального опису робіт (наданих послуг) від 23.11.2020р., Адвокатом надано Клієнту наступну правову допомогу у цій справі:
- формування тактики судового захисту у справі з дослідженням судової практики, консультуванням Клієнта, опитування Клієнта, погодження тактики з Клієнтом;
- підготовка відзиву на позовну заяву, відправлення відзиву до суду та іншим учасникам справи;
- участь адвоката Науменко І.В. у судовому засіданні Господарського суду Львівської області 21.10.2020р.;
- участь адвоката Науменко І.В. у судовому засіданні Господарського суду Львівської області 18.11.2020р.;
- підготовка клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Частиною 4 ст.126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Відповідно до ч.6 ст.126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Щодо доводів позивача про те, що відповідні витрати відповідача 6 не є фактичними, суд відхиляє такі, з огляду на наступне:
згідно з ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо доводів позивача про відсутність в детальному описі зазначення часу, витраченого Адвокатом при надання відповідачу 6 правової допомоги у цій справі, суд зазначає наступне:
Із врахуванням наведеного, відсутність в детальному описі зазначення часу, витраченого Адвокатом при наданні відповідних послуг Клієнту, не відповідає вимогам ГПК України та позбавило позивача спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Разом з тим, суд звертає увагу, що зазначені в детальному описі роботи (послуги), зокрема, але не виключно, щодо підготовки та подання відзиву у цій справі, а також щодо участі в судових засіданнях, підтверджується наявними у справі матеріалами, зокрема, протоколами судових засідань, а отже, матеріалами справи підтверджено факт надання таких відповідачу 6.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог так, як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
У рішенні від 13.01.2000р. у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п.1 ст.6 Конвенції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог так, як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини зі справи «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France) зазначено, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA («Зубац проти Хорватії») від 05.04.2018р.).
Враховуючи викладене, задля уникнення надмірного формалізму, суд дійшов висновку, що роботи (послуги) щодо підготовки та подання відзиву у цій справі, а також щодо участі в судових засіданнях, перелік яких міститься в детальному описі, є такими, що виконі (надані) Адвокатським об`єднанням Клієнту як правова допомога у цій справі, а отже, витрати щодо оплати вартості таких робіт (послуг) є витратами, пов`язаними з розглядом цієї справи.
Враховуючи викладене, за результатами дослідження та оцінки наявних у справі доказів на підставі перевірки відповідності заявленої до стягнення суми виконаному обсягу робіт (послуг), суд дійшов висновку, що до стягнення з позивача на користь відповідача 6 підлягають 5000,00грн. витрат останнього на правничу допомогу у цій справі.
Також, суд зазначає, що підстави, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу, відсутні.
Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для стягнення з позивача 5000,00грн. витрат відповідача 6 на професійну правничу допомогу у цій справі не спростовує.
Керуючись ст.ст. 126, 129, 130, 221, 233, 238, 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Клопотання ОСОБА_5 про розподіл судових витрат задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» (місцезнаходження: Україна, Львівська обл., Самбірський р-н, село Вістовичі, вул.Берегова, будинок 26; ідентифікаційний код: 05423366) на користь ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) 5000,00грн. витрат на правничу допомогу.
3. Наказ видати після набрання додатковим рішенням законної сили.
Додаткове рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.
Додаткове рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст додаткового рішення складено 14.12.2020р.
Суддя М.Р. Король