ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2020 р. Справа№ 910/3419/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Корсака В.А.

Ходаківської І.П.

при секретарі Островерха В.Л.

за участю представників зазначених в протоколі від 01.12.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 року (повний текст рішення складено 15.09.2020)

у справі № 910/3419/20 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом ОСОБА_1

до Житлово-будівельного кооперативу «Червона зірка»

про визнання недійсним рішення загальних зборів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Червона зірка» про визнання недійсним рішення загальних зборів Житлово-будівельного кооперативу «Червона зірка» від 19.05.2016, оформлені протоколом №1.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 27.03.1998 за адресою АДРЕСА_1 було створено Житлово-будівельний кооператив «Червона зірка». 28.02.2020 позивач довідався про те, що на загальних зборах Житлово-будівельного кооперативу «Червона зірка», членом якого він є, 19.05.2016 прийнято рішення, зокрема щодо обрання головою правління ОСОБА_2 , яка не є членом кооперативу.

Як зазначає позивач, він не був належним чином повідомлений про проведення 19.05.2016 загальних зборів ЖБК «Червона зірка», що є порушенням ст. 15 Закону України «Про кооперацію». Крім того, загальні збори 19.04.2016 проведено за відсутності кворуму.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 у задоволені позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що нормами чинного законодавства, зокрема Законом України «Про кооперацію» членство у кооперативі не є обов`язковою умовою для зайняття посади голови правління. Разом з цим, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивача не було належним чином повідомлено про час та місце проведення 19.05.2016 загальних зборів ЖБК «Червона зірка», проте зважаючи на пропуск строку позовної давності, так як позивач був обізнаний 21.06.2016 про прийняте оскаржуване рішення, про який заявлено відповідачем, суд відмовив у задоволені позову через сплив строку позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що головою правління може бути лише учасник кооперативу, а членом кооперативу може бути лише власник квартири або нежитлового приміщення у житловому будинку. На переконання апелянта, загальні збори проведено за відсутності кворуму, оскільки протокол від 19.05.2016 не містить підписів, або додатку з підписами осіб, які були присутні на загальних зборах.

Апелянт наполягає на тому, що про порушення своїх прав дізнався 31.08.2019 після отримання відповіді на запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Крім того, апелянт у своїй апеляційній скарзі зазначив, що про факт порушення свого права дізнався 28.02.2020, після отримання копії Статуту у редакції від 18.04.2015 та протоколу №1 зборів кооперативу від 19.05.2016 за запитом до відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Шевченківської районної у місті Києві адміністрації.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2020 у справі №910/3419/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуз М.Г., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі №910/3419/20 заяву суддів Мальченко А.О., Агрикової О.В., Чорногуза М.Г. про самовідвід у справі № 910/3419/20 задоволено. Справу №910/3419/20 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 ГПК України.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2020 у справі №910/3419/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Владимиренко С.В., суддів Ходаківської І.П., Демидової А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20. Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 призначено на 10.11.2020. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, пояснення, клопотання до 05.11.2020.

03.11.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. Відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що позивачем пропущено трьох річний строк позовної давності на звернення до суду для захисту свого порушеного права, оскільки 21.06.2016 позивач був обізнаний про обрання головою ЖБК «Червона зірка» ОСОБА_2 , про що свідчить підпис позивача у списку присутніх на загальних зборах ЖБК «Червона зірка» від 21.06.2016.

Також відповідач зазначає, що для голови правління за Законом та Статутом не є обов`язковим бути членом кооперативу. При цьому, відповідач вказує на те, що ОСОБА_2 є членом кооперативу, що підтверджується витягом з рішення №351 Київської міської ради народних депутатів від 21.04.1989, за яким ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_2 , надано квартиру АДРЕСА_1 для нього та членів його родини (він, дружина, дочка, дочка).

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 у зв`язку з перебуванням судді Демидової А.М. на лікарняному з 03.11.2020, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/3419/20 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді - Корсак В.А., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 року у справі № 910/3419/20 прийнято до провадження вказаною колегією суддів. Розгляд апеляційної скарги по справі №910/3419/20 призначено на 01.12.2020.

Позивач у судовому засіданні підтримав свої доводи, наведені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, визнавши недійсним рішення загальних зборів Житлово-будівельного кооперативу «Червона зірка» від 19.05.2016, оформлені протоколом №1.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

27.03.1998 був створений Житлово-будівельний кооператив «Червона зірка», членом якого є позивач.

19.05.2016 на загальних зборах ЖБК «Червона зірка» було прийнято рішення про обрання голови загальних зборів та секретаря загальних зборів, переобрання членів правління ЖБК «Червона зірка» та переобрання голови правління ЖБК «Червона зірка», рішення оформлено протоколом №1, в якому вказано про присутність на загальних зборах 145 членів ЖБК «Червона зірка» із 216 членів ЖБК «Червона зірка». Тобто 2/3 із загальної кількості членів кооперативу. Загальні збори є правомочними приймати рішення з питань порядку денного. (т.1, а.с. 15-16).

Згідно вказаного рішення Головою правління обрано ОСОБА_2 , яка приступає до виконання обов`язків з 24.05.2016.

Згідно п. 9.1 Статуту ЖБК «Червона зірка», затвердженого протоколом №1 Загальних зборів ЖБК «Червона зірка» від 16.04.2015 (далі - Статут), органами управління ЖБК «Червона зірка» є Загальні збори членів, Збори уповноважених членів Кооперативу і Правління Кооперативу. Загальні збори членів Кооперативу є вищим органом Кооперативу.

Питання, з яких рішення приймаються Загальними зборами членів Кооператив є, зокрема, обрання членів правління, Голови правління кооперативу та виведення їх зі складу правління, уповноважених членів кооперативу (п. 9.2.3 Статуту).

Згідно п. 9.5 Статуту рішення, що прийняті Загальними зборами є обов`язковими для членів кооперативу, в тому числі для тих, що не брали участі у голосування, окрім випадків, коли ці рішення зачіпають майнові інтереси членів кооперативу, які не брали участі у голосуванні.

Крім того, Статутом передбачено, що рішення Загальних зборів членів Кооперативу приймаються простою більшістю, а ухвали про прийняття Статуту Кооперативу, прийняття до Кооперативу та виключення з Кооперативу - більшістю не менше ѕ голосів присутніх на зборах членів Кооперативу (п. 9.10.1 Статуту). Рішення, які прийняті на Загальних зборах оформлюються відповідними протоколами, які підписуються Головою загальних зборів та секретарем Загальних зборів і підлягають постійному зберіганню (п. 9.12 Статуту).

Згідно п. 9.13.1 Статуту члени правління можуть бути виключно членами кооперативу, що не мають заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги перед Кооперативом, разом з Головою правління обираються Загальними зборами членів Кооперативу у кількості не менше 3 чоловік. Члени правління обираються строком на 5 (п`ять) років.

Голова правління здійснює повсякденне керівництво діяльністю Кооперативу, забезпечує виконання рішень Загальних зборів членів Кооперативу та Правління, діє без довіреності від імені Кооперативу, укладає в межах своєї компетенції правочини, розпоряджається коштами кооперативу відповідно до укладених договорів (угод, контрактів та інше) (п. 9.13.2 Статуту).

За частиною 1 статті 63 Господарського кодексу України (далі - ГК України) залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об`єднання майна різних форм власності); спільне комунальне підприємство, що діє на договірних засадах спільного фінансування (утримання) відповідними територіальними громадами - суб`єктами співробітництва.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Таким чином, за способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 Господарського кодексу України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (ст. 94 ГК України).

Відповідно до приписів ст.ст. 83, 85, 86 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначені Законом України «Про кооперацію» від 10.07.2003 № 1087-IV (далі - Закон № 1087-IV).

Кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Обслуговуючим кооперативом є кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу (ст. 2 Закону № 1087-IV).

Статтею 6 Закону № 1087-IV визначено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків та може мати печатки.

Частиною 1 ст. 8 Закону № 1087-IV визначено, що статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Згідно ст. 10 Закону №1087-IV членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності. Кооператив зобов`язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону №1087-IV основними правами члена кооперативу є участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

Вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. До компетенції загальних зборів членів кооперативу належить: затвердження статуту кооперативу та внесення до нього змін, прийняття інших рішень, що стосуються діяльності кооперативу; утворення органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, інших органів кооперативу; заслуховування звітів його органів управління і органів контролю; затвердження порядку розподілу доходу кооперативу; визначення розмірів вступного і членського внесків та паїв; визначення розмірів, порядку формування та використання фондів кооперативу; визначення розмірів оплати праці голови правління, голови ревізійної комісії (ревізора), а також кошторису на утримання апарату органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу; затвердження річного звіту і балансу кооперативу; затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства; прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном; утворення спеціальних комісій із залученням як консультантів найманих працівників; прийняття рішень про вступ кооперативу до кооперативних об`єднань; прийняття рішень про реорганізацію або ліквідацію кооперативу (ч. 1 ст. 15 Закону №1087-IV).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 16 Закону №1087-IV виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу. Члени правління та голова кооперативу обираються загальними зборами членів кооперативу на строк, визначений статутом, але не більше ніж на п`ять років. Порядок обрання або відкликання членів правління та голови кооперативу, а також порядок проведення засідань правління кооперативу та прийняття ним рішень визначаються статутом кооперативу.

Згідно п. 9.2.3 Статуту питання, з яких рішення приймаються Загальними зборами членів Кооператив є, зокрема, обрання членів правління, Голови правління кооперативу та виведення їх зі складу правління, уповноважених членів кооперативу.

Згідно з положеннями ст. 12 Закону №1087-IV основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Із вказаного слідує, що лише члени кооперативу мають право обирати та бути обраними в органи управління, та лише з числа членів кооперативу можна обрати членів правління та Голову правління, виключанням є обрання найм на роботу виконавчого директора за укладений контрактом, який не може бути членом кооперативу, про що зазначено в п. 9.16 Статуту та ч. 7 ст. 16 Закону №1087-IV.

Тоді як суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що членство у кооперативі не є обов`язковою ознакою для зайняття посади Голови правління кооперативу.

Зі здійсненого аналізу матеріалів справи №910/3419/20, судом встановлено, що ОСОБА_4 , яка змінила своє прізвище після одруження на ОСОБА_5 , є дочкою ОСОБА_3 . Згідно витягу з рішення Київської міської ради народних депутатів від 21.04.1989 №351 погоджено з пропозицією житлової комісії виконкому міськради та затверджено рішення Загальних зборів членів ЖБК про прийняття новими членами кооперативу і надання квартири таким громадянам згідно Протоколу житлової комісії від 23.03.1989 року №16/3-89 ЖБК «Червона зірка», АДРЕСА_1, зокрема ОСОБА_3 на родину з чотирьох осіб (він, дружина, дочка, дочка) - двокімнатної № НОМЕР_1 , площею 33,2 кв.м., в якій він проживає. (т.1, а.с. 122-124).

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Сімейного кодексу України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. ст. 368 ЦК України).

Згідно п. 5.1 Статуту членами кооперативу можуть бути фізичні та юридичні особи - власники квартир, жилих або нежилих приміщень у жилому будинку, які досягли 18-річного віку та виявили бажання приймати участь у життєдіяльності Кооперативу, дотримуватись його Статуту. Якщо об`єкти перебувають у спільній сумісній власності або у спільній частковій власності - членами кооперативу можуть бути уповноважені власники, або кожен із власників окремо.

Кожний власник квартири, жилого або нежилого приміщення в будинку кооперативу на моменту реєстрації цього Статуту є членом кооперативу (п. 5.4 Статуту).

Членство у Кооперативі припиняється: з часу втрати членом кооперативу права власності на квартиру, жиле або нежиле приміщення; з підстав, передбачених пунктом 5.6 даного Статуту; відповідно до поданої заяви; за рішенням Загальних зборів; у разі смерті фізичної особи - члена Кооперативу; у разі реорганізації або ліквідації Кооперативу (п. 5.9 Статуту). Доказів втрати ОСОБА_2 права власності на квартиру, що перебуває у сумісній власності, матеріали справи не містять.

Апеляційний господарський суд здійснив аналіз наявних матеріалів справи, дійшов висновку, що ОСОБА_2 є членом ЖБК «Червона зірка», оскільки їй належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 , та не була позбавлена права бути обраною Загальними зборами ЖБК «Червона зірка» Головою його правління.

Твердження позивача в обґрунтування відсутності у ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на вказану квартиру з посиланням на відсутність відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо власника квартири АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу, оскільки з 01.01.2013 набрав чинності наказ Міністерства юстиції України 14.12.2012 № 1844/5, яким затверджено Порядок використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, тоді як квартира АДРЕСА_1 набута у спільну сумісну власність згідно рішення Київської міської ради народних депутатів від 21.04.1989 №351. Вказаний Порядок не містить строку внесення відомостей щодо права власності на нерухомість та не свідчить про відсутність права власності, набутого на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 21.04.1989 №351.

Надані відповідачем докази щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме рішення Київської міської ради народних депутатів від 21.04.1989 №351, позивачем в порушення вимог ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України не спростовані належними та допустимими докази згідно ст.ст. 76, 77 ГПК України.

Наданий позивачем витяг з офіційного сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, а саме декларація ОСОБА_6 за 2018 рік, який є чоловіком ОСОБА_2 , в обґрунтування відсутності у неї права власності на квартиру АДРЕСА_1 не заслуговує на увагу, оскільки вказаний витяг не є правовстановлюючим документом, який би свідчив про відсутність у неї права власності.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 24.04.2019 у справі №509/577/18, від 17.12.2019 у справі №904/4887/18 вказала, що члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Статтею 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під час розгляду корпоративних спорів про визнання недійсними рішень загальних зборів юридичної особи, господарські суди мають враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення акціонера (учасника) можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) рішенням загальних зборів.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з прямою вказівкою закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення; прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства; прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації. При вирішенні питання про недійсність рішень загальних зборів у зв`язку з іншими порушеннями, допущеними під час скликання та проведення загальних зборів, господарський суд повинен оцінити, наскільки ці порушення могли вплинути на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Згідно п. 9.14.7 Статуту до компетенції правління кооперативу віднесено скликання та організація проведення Загальних зборів членів кооперативу.

Як пояснив відповідач повідомлення про проведення загальних зборів здійснюється шляхом розміщення оголошень у місцях загального користування, доступних та видимих для всіх членів ЖБК. Так, повідомлення про скликання Загальних зборів, призначене на 19.05.2016 було розміщено 07.05.2016 на стендах у вхідних групах під`їздів.

В силу ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, матеріали справи №910/3419/20 не місять належних та допустимих доказів належного повідомлення позивача про проведення Загальних зборів, які відбулись 19.05.2016.

Відповідач в порушення вимог ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 та ст.ст. 76, 77 ГПК України не навів та не довів суду належними та допустимими доказами наявності кворуму під час проведення Загальних зборів ЖБК «Червона зірка» 19.05.2016.

В силу ч. 3 ст. 13 ГПК України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази наявності кворуму для проведення Загальних зборів ЖБК «Червона зірка» 19.05.2016, що є безумовною підставою для визнання недійсним рішення загальних зборів.

Щодо наданих відповідачем заяв свідків - членів ЖБК «Червона зірка» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 стосовно правомочності проведених 19.05.2016 Загальних зборів ЖБК «Червона зірка», то апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Частиною 1 статті 89 ГПК України встановлено, що свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Правовий аналіз наведених положень ГПК України свідчить про те, що передумовою виклику свідка для допиту є суперечливість обставин, викладених свідком у заяві, іншим доказам, або у разі наявності у суду сумнівів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Показання свідків, викладені в заявах, наданих відповідачем до суду не є належними доказами згідно ст. 76 ГПК України, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувалася, а тому покази цих осіб не можуть бути належним доказом на підтвердження належного повідомлення позивача про проведення Загальних зборів 19.05.2016 та наявності кворуму при проведення згаданих Загальних зборів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 27.06.2019 у справі №560/751/17.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Не повідомлення позивача про час та місце проведення спірних Загальних зборів та відсутність доказів наявності кворуму при проведені Загальних зборів ЖБК «Червона зірка» 19.05.2016, свідчать про порушення прав позивача, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Поряд з цим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною першої статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Як зазначає позивач, копію спірного рішення та Статуту у новій редакції ним отримано лише 28.02.2020, а про порушення свого права йому стало відомо 31.08.2019 після отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що на Загальних зборах ЖБК «Червона зірка», які відбулись 21.06.2016, оформлені протоколом №2, Головою правління зазначено ОСОБА_2 (т.1, а.с. 119-120). У списку присутніх на загальних зборах ЖБК «Червона зірка» від 21.06.2016 міститься прізвище та підпис позивача, що свідчить про обізнаність останнього щодо Голови правління ЖБК «Червона зірка» з 21.06.2016. Отже, строк позовної давності сплив 21.06.2019.

Позивач наполягає на тому, що підпис у переліку осіб, присутніх на засіданні Загальних зборів 21.06.2019 йому не належить, проте як свідчать матеріали справи позивач належними та допустимими доказами не навів та не довів підроблення його підпису, чи приналежність вказаного підпису іншій особі. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису позивача на списку присутніх на загальних зборах ЖБК «Червона зірка» від 21.06.2016 на стадії підготовчого провадження, останнім суду не заявлялося.

Обов`язок доказування невідповідності підпису процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема у спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення у справі судової почеркознавчої експертизи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №760/10691/18.

Отже, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із даним позовом 05.03.2020, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем суду, що є підставою згідно п. 4 ст. 267 ЦК України для відмови у позові.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

З урахуванням вищевикладеного, помилковість висновку суду першої інстанції про те, що членство у кооперативі не є обов`язковою ознакою для зайняття посади Голови правління кооперативу, не призвело до неправильного вирішення справи по суті щодо відмови у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норм матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі №910/3419/20 слід залишити без змін.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 у справі № 910/3419/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

3. Матеріали справи № 910/3419/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.12.2020.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська