РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.11.2020Справа № 910/7746/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/7746/20

За позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі»

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ВІЗАРД";

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "ПЛЕЙСМЕНТ";

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ;

третя особа 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

про стягнення 140000,00 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі»

до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»

про визнання протиправним та скасування рішення про нікчемність договору та визнання зобов`язання припиненим

Представники учасників справи:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Нужненко Ю.І.;

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Тарасун О.І., Тарасун В.Г.;

від третіх осіб: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» (далі - відповідач) про стягнення 140000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами перевірки ознак нікчемності правочинів, що проводилася комісією створеною за наказом уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» №71 від 26.11.2019, у відповідності до вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було встановлено нікчемність договорів відступлення права вимоги та операцій по перерахуванню грошових коштів на їх виконання, оскільки це не призвело до реального надходження коштів так як відбулось лише коригування структури банківського балансу через зміну обліку грошових зобов`язань. При цьому, позивач наголошує на тому, що про надання переваг в укладенні договору цесії свідчить і той факт, що правочин вчинено з порушенням встановленого в постанові правління Національного банку України №783/БТ від 04.12.2014 обов`язку проводити розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ. Відтак, в порядку застосування наслідків нікчемності правочинів Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» просить стягнути з відповідача 140000,00 грн. за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/7746/20 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 28.07.2020.

16.07.2020 до відділу діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, оскільки внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги на користь позивача були сплачені грошові кошти в розмірі 124941305,93 грн, що свідчить про отримання банком позитивних наслідків і спростовує доводи позивача про нікчемність вказаних договорів. При цьому, відповідач зауважує, що Постановою НБУ від 04.12.2014 №783/БТ, на яку посилається позивач, встановлено обмеження у діяльності самого позивача, як юридичної особи, яка входить до банківської системи. Вказана постанова містить гриф «Банківська таємниця», а отже є актом індивідуальної дії та має персоніфікований характер, чинність та юридична сила якого спрямована передусім на позивача, якому вона і адресована, а тому вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що кошти неправомірно перераховані на рахунок вказаний в договорах, а не на кореспондентський рахунок. Також відповідач зауважує на помилковості доводів позивача про нікчемність операцій з перерахування грошових коштів, так як здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов`язання з обслуговування клієнтів банку, а відтак Фонд не має повноважень визнавати нікчемність транзакції з перерахування коштів з одного рахунку на інший у порядку статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом з цим, відповідач наголошує на тому, що у відповідності до вимог статті 38 вказаного Закону дії фонду по виявленню правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, мають бути вчинені виключно під час запровадження тимчасової адміністрації банку, в той час як, в даному випадку, перевірка проводилась на стадії ліквідації, що протирічить закону. Також відповідач посилається на те, що питання нікчемності договорів відступлення права вимоги вже було предметом дослідження під час розгляду справи №910/4704/16, в якій приймав участь і позивач, і судом встановлено відсутність правових підстав для висновку про нікчемність цих договорів в силу приписів статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

16.07.2020 до відділу діловодства суду від відповідача (далі - позивач за зустрічним позовом) також надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - відповідач за зустрічним позовом) про визнання протиправним та скасування рішення №3 від 27.11.2019 про визнання нікчемними правочинів та визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що право вимоги за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015 було відступлено відповідачем за зустрічною позовною заявою на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Візард»» на підставі договору про відступлення права вимоги від 02.03.2016, а відтак зобов`язання за цими договорами припинились у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні. При цьому, заявник посилається на те, що рішення про визнання договорів про відступлення права вимоги нікчемними, є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки дії по виявленню правочинів, що є нікчемними мають бути вчиненні виключно під час запровадження тимчасової адміністрації банка, а не на стадії ліквідації банка.

28.07.2020 до відділу діловодства суду від відповідача за первісним позовом надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки позивач за первісним позовом просить застосувати наслідки нікчемності правочинів, які датовані 02.03.2016 року, а з первісним позовом звернувся в травні 2020, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

В судовому засіданні 28.07.2020 у відповідності до вимог статті 216 Господарського процесуального кодексу України була оголошена перерва до 04.08.2020

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 прийнято до розгляду з первісним позовом у справі №910/7746/20 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» та у відповідності до вимог частини 7 статті 180 Господарського процесуального кодексу України постановлено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

В судовому засіданні 04.08.2020 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Візард» в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом; Товариства з обмеженою відповідальністю «Плейсмент» в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом; ОСОБА_1 в якості третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом; Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача за первісним позовом та відкладення підготовчого засідання.

Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Враховуючи, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки вказаних осіб, судом залучено їх до участі у справі у відповідності до вимог статті 50 Господарського процесуального кодексу України.

25.08.2020 до відділу діловодства суду від відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заперечує проти зустрічного позову, з підстав того, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» приймаючи оскаржуване рішення діяла в межах своїх повноважень, які визначені чинним законодавством України. При цьому, зважаючи на нікчемність вчинених правочинів, зобов`язання ТОВ «Вайт Енерджі» перед ПУАТ «Фідобанк» за кредитним договором не є припиненими.

31.08.2020 до відділу діловодства суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій позивач за зустрічним позовом заперечує проти доводів відповідача за зустрічним позовом з тих же підстав, які викладені у відзиві на первісну позовну заяву.

09.09.2020 до відділу діловодства суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення по справі, в яких підтримує первісний позов в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві і просить їх задовольнити.

В судовому засіданні 06.10.2020, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 27.10.2020.

В судовому засіданні 27.10.2020 у відповідності до статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.11.2020.

Судове засідання 10.11.2020 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 24.11.2020.

В судовому засіданні 24.11.2020 представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) первісні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечив. Представники відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) заперечили проти первісних позовних вимог; зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити.

В свою чергу, треті особи в судові засідання не з`явилися, хоча про дату час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином та у встановленому законом порядку, проте явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань чи заяв на адресу суду не направили.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи, що треті особи були належним чином повідомлені про розгляд даної справи і не повідомили суду про причини неявки, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за їх відсутності.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 24.11.2020 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» (позичальник) було укладено генеральну кредитну угоду №1092015Г-Ю, відповідно до умов п. 2.1 якої банк може надавати позичальнику кредити (у тому числі кредитні лінії, овердрафти), а позичальник зобов`язується: повернути отримані кредити; сплатити банку винагороду за надання ним банківських послуг за кредитними договорами в рамках цієї генеральної кредитної угоди; сплатити неустойку та інші передбачені цією генеральною кредитною угодою та укладеними в її рамках кредитними договорами, платежі.

Цього ж дня між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» (позичальник) було укладено кредитний договір №1092015Г-Ю-1, що є додатковим договором до генеральної кредитної угоди №1092015Г-Ю від 10.12.2015, згідно з яким банк надає позичальнику кредитну лінію з лімітом - 119000000,00 грн, терміном погашення кредитної лінії - 09 грудня 2016 року з врахуванням графіку на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кошти, одержані в рахунок кредитної лінії, сплатити проценти за користування кредитною лінією, комісії та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки/терміни, передбачені цим договором (п. 2.1 кредитного договору).

При цьому, задля забезпечення виконання зобов`язань за генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015, між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк», як іпотекодержателем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі», як іпотекодавцем, укладено договір іпотеки №1092015Г-Ю/1 та договір іпотеки №1092015Г-Ю/2, що посвідчені 10 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суляєвою А.Р.

У подальшому, 02.03.2016 між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (первісний кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Візард» (новий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» (боржник) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржника за генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015 та кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.6 договору відступлення права вимоги розмір заборгованості боржника, права вимоги до якого відступаються згідно з цим договором, станом на дату укладання цього договору складає 124941305,93 грн, в тому числі: 5941305,93 грн - нараховані проценти; 119000000,00 грн - основне зобов`язання. Одночасно з відступленням прав вимоги за кредитним договором до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора за усіма договорами забезпечення.

Пунктом 3.1.3 договору відступлення права вимоги сторони погодили, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту укладення між первісним кредитором та новим кредитором акту приймання-передачі прав вимоги, але у будь-якому випадку не раніше моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор набуває прав кредитора по відношенню до боржника стосовно його заборгованості за кредитним договором та їх зобов`язань за договорами забезпечення, а також по відношенню до поручителів, майнових поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення.

Відповідно до п. 4.1 договору відступлення права вимоги ціна договору складає 124941305,93 грн та відповідає рівню звичайної ціни, що склалася на ринку, визначеної на підставі незалежної експертної оцінки.

Новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора №0001, в день укладення сторонами цього договору. Оплата вважається здійсненою в момент зарахування на рахунок первісного кредитора №0001, грошових коштів в сумі, що вказана в п. 4.1 цього договору (п. 4.2 договору відступлення права вимоги).

За умовами п. 10.1 договір відступлення права вимоги набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним.

В подальшому, на підставі рішення Національного банку України від 20 травня 2016 року №8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 20 травня 2016 року №783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПУАТ «Фідобанк» Коваленку О.В. строком на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно. Рішенням від 9 червня 2016 року N 959 повноваження уповноваженої особи на тимчасову адміністрацію ПУАТ "Фідобанк" подовжено з 20 червня 2016 року до 19 липня 2016 року включно.

18.07.2016 правлінням Національного банку України прийнято рішення №142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», відповідно до якого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Відповідно до зазначеного рішення розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПУАТ «Фідобанк» Коваленку О.В. з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №1836 від 02.07.2018 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПУАТ «Фідобанк» на два роки з 20.07.2018 по 19.07.2020 включено та відповідно повноваження ліквідатора Коваленко О.В.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №2732 від 25.10.2019 з 28.10.2019 призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію та делеговано всі повноваження ліквідатора ПУАТ «Фідобанк» Білій Ірині Володимирівні.

27.11.2019 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Білою І.В. прийнято рішення №3, згідно з яким віднесено до категорії нікчемних та вирішено вважати нікчемними: договір про відступлення прав вимоги від 02.03.2016, укладений між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВІЗАРД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі», предметом якого виступає відступлення на користь ТОВ «Візард» належних ПУАТ «Фідобанк» прав вимоги за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015 в сумі 124941305,93 грн; договір про відступлення прав за договором забезпечення від 02.03.2016, укладений між ПУАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Візард», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суляєвою А.Р. за реєстровим №263; договір про відступлення прав за договором забезпечення від 02.03.2016, укладений між ПУАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Візард», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суляєвою А.Р. за реєстровим №262 та пов`язані з ними правочини - операції з перерахування/переміщення коштів по рахункам ТОВ «ФК «ВІЗАРД» та клієнтів/кредиторів ПУАТ «Фідобанк».

У зв`язку з цим, Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВІЗАРД», Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕЙСМЕНТ» та ОСОБА_1 повідомлення про нікчемність правочинів з вимогою про погашення відновленої в порядку застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів заборгованості за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015 в сумі 124941305,93 грн.

Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» заявлені у повідомленні вимоги не задовольнило, що і стало підставою для звернення до суду з первісним позовом.

Звертаючись до суду з даним позовом, Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» наголошує на тому, що фактичне виконання договору цесії не призвело до збільшення активів банку, оскільки сплата встановленої договором ціни відступлення відбувалась виключно шляхом коригування банком структури власного балансу через зміну обліку грошових зобов`язань по рахункам клієнтів. При цьому позивач зазначає, що 04.12.2014 Правлінням Національного банку України було прийнято постанову №783/БТ «Про запровадження особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Фідобанк» та призначення куратора», за приписами якої ПАТ «Фідобанк» було зобов`язано проводити розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий в Національному банку України. Натомість, в порушення вказаної постанови №783/БТ від 04.12.2014, при укладенні договору цесії було передбачено можливість проведення розрахунків за відступлене право вимоги поза кореспондентським рахунком.

Наведене, на думку позивача, свідчить про фіктивність проведеної оплати та про надання особам, що її проводили нічим не обумовлених переваг на задоволення своїх кредиторських вимог шляхом їх фактичного обміну на ліквідний актив банку. Відтак, в порядку застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» просить стягнути з відповідача за первісним позовом 140000,00 грн. за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015.

У свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» у зустрічній позовній заяві наголошує на тому, що рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №3 від 27.11.2019 про визнання правочинів нікчемними прийнято з перевищенням повноважень, визначених чинним законодавством України, оскільки дії по виявленню правочинів, що є нікчемними мають бути вчиненні виключно під час запровадження тимчасової адміністрації банка, а не на стадії ліквідації, а тому просить суд визнати його протиправним та скасувати. Окрім того, у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги від 02.03.2016, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» просить суд визнати припиненими свої зобов`язання перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015.

Оцінюючи подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді обставин справи у судовому засіданні в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За приписом ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

При цьому, вирішуючи спори про застосування наслідків нікчемності правочинів, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочинів і настання відповідних наслідків.

Позаяк, під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем за первісним позовом не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочинів та настання відповідних наслідків. Обставини, на які посилається позивач за первісним позовом, звертаючись до господарського суду з первісним позовом, не свідчать про нікчемність договору відступлення прав вимоги за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015 та операцій по перерахуванню коштів, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства і матеріалами справи.

Так, згідно з пунктом 1 частини 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

У розумінні положень зазначеного Закону уповноважена особа Фонду наділена правом перевірки правочинів з метою виявлення серед них нікчемних, але це право не є абсолютним і кореспондує обов`язку встановити обставини, з якими закон пов`язує нікчемність правочину. Висновок про нікчемність правочину має ґрунтуватися виключно на встановлених і доведених обставинах, які за законом тягнуть за собою застосування певних правових наслідків.

Частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі - договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Отже, за результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Укладений між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВІЗАРД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» договір відступлення права вимоги від 02.03.2016 за своєю суттю фактично є договором купівлі-продажу права вимоги, а відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов спірного договору про відступлення права вимоги Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» на підставі платіжного доручення №81 від 02.03.2016 отримало на власний рахунок грошові кошти у сумі 124941305,93 грн., а отже зазначений договір не передбачав безоплатної передачі права вимоги і банк, передавши їх іншій особі, отримав грошову оплату.

Отже, укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015 не призвело до того, що виконання банком його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами стало неможливим, у зв`язку з чим посилання первісного позивача на п. 2 ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не відповідає обставинам справи. До того ж первісним позивачем під час розгляду справи не було надано жодного доказу наявності причинно-наслідкового зв`язку між укладенням спірного договору та подальшим визнанням банку неплатоспроможним.

Не обґрунтованим є і посилання банку на порушення пункту 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, оскільки, як зазначалось вище, відповідно до платіжного доручення № 81 від 02.03.2016 на рахунок первісного позивача в оплату договору було сплачено 124941305,93 грн.

При цьому, безпідставними є висновки банку про нікчемність операції з перерахування/переміщення коштів по рахункам третіх осіб, оскільки проведення банком платіжної операції із перерахування коштів із поточного рахунку третіх осіб в ПАТ «Фідобанк» не є правочином у розумінні положень статей 202, 626 ЦК України та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а є його виконанням, так як здійснюючи операції із перерахування коштів, банк не вчиняє окремих правочинів, а виконує свої зобов`язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені ЦК України, Законом України "Про банки і банківську діяльність", Інструкцією про порядок відкриття та закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банку - резидентів і нерезидентів, затвердженою постановою Правління НБУ від 12.11.2003 № 492. Відтак, операції з перерахування/переміщення коштів по рахункам не можуть перевірятись на нікчемність у відповідності до статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/1476/15, від 16.09.2020 у справі № 826/12284/16 та ін.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача про те, що реально грошові кошти до банка не надходили, натомість відбулося коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що нібито свідчить про безоплатність такого правочину та передачу майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, а відповідно і зумовлену цим його нікчемність.

Не свідчать про надання переваг в укладенні договору відступлення права вимоги і доводи позивача за первісним позовом про те, що вказаний правочин було вчинено з порушенням встановлених постановою правління НБУ №783/БТ від 04.12.2014 обмежень в діяльності ПУАТ «Фідобанк».

Так, приписами статті 67 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.08.2012 №346, передбачено право Національного банку України запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку та призначити куратора.

04.12.2014 правлінням Національного банку України було прийнято постанову №783/БТ "Про запровадження особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» та призначення куратора», якою запроваджено особливий режим контролю та діяльністю банка та зобов`язано позивача за первісним позовом здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентські рахунки.

Отже, постановою правління НБУ № 783/БТ від 04.12.2014 були встановлені обмеження у діяльності ПУАТ «Фідобанк» як юридичної особи, що входить до банківської системи України.

Вказана постанова НБУ не є нормативно-правовим актом, оскільки не зареєстрована в Міністерстві юстиції України, містить гриф "Банківська таємниця", а відтак є актом індивідуальної дії, чинність якого направлена індивідуально тільки на первісного позивача.

Наслідком порушення такого акту індивідуальної дії може бути лише застосування Національним банком України до позивача за первісним позовом заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до ст. 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положення № 346, однак не визнання правочину недійсним. Сам факт невиконання посадовими особами банку наведених у постанові НБУ приписів саме по собі не може бути підставою для висновку про нікчемність або недійсність договору відступлення права вимоги.

При цьому, доказів обізнаності відповідача за первісним позовом про встановлені для банку обмеження позивач за первісним позовом не надав, а судом таких обставин не встановлено. До того ж, у постанові НБУ № 783/БТ не передбачено заборони на перерахування (списання) грошових коштів із поточних рахунків юридичних осіб, відкритих у такому банку.

Слід врахувати і те, що невідповідність укладеного договору вимогам постанови НБУ не визначено як підставу нікчемності правочину за приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2020 у справі №920/653/18, від 14.07.2020 у справі №910/14838/18, від 18.08.2020 у справі №915/494/18 та ін.

Таким чином, твердження позивача за первісним позовом про те, що оспорюваний договір є нікчемним на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованими. Жодних належних та допустимих доказів того, що банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку суду надано не було.

Не доведено позивачем за первісним позовом, а судом не встановлено під час розгляду справи, і інших, визначених в статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав для висновку про нікчемність договору відступлення права вимоги.

Разом з цим судом враховано, що повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у спірних правовідносинах регулюються, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким, в тому числі, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно частини першої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку.

В той же час, частиною другою статті 38 Закону передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що дії Фонду по виявленню правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, мають бути вчинені виключно під час запровадження тимчасової адміністрації банку.

Тоді як, судом встановлено, що з 20 липня 2016 року розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1265 від 19.07.2016), а рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» Білої І.В. про визнання нікчемними правочинів №3 прийнято 27 листопада 2019 року, тобто в процедурі ліквідації банку.

Відтак, оскільки нормами чинного законодавства передбачено здійснення такої процедури по виявленню правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, тільки під час запровадження тимчасової адміністрації банку, дії уповноваженої особи Фонду на проведення перевірки з метою виявлення нікчемних правочинів під час процедури ліквідації, не відповідає нормам статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.10.2019 у справі № 826/17410/16, від 26.05.2020 у справі №826/17586/16, від 09.09.2020 у справі №522/3746/19-ц та ін.

За таких обставин, враховуючи, що визначених в статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав для висновку про нікчемність вказаних позивачем за первісним позовом правочинів доведено не було та те, що перевірка Фондом проводилась вже після початку процедури ліквідації банку, що не відповідає вимогам вказаного Закону, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» про стягнення 140000,00 грн.

Щодо заяви відповідача за первісним позовом про застосування строків позовної давності, то суд відзначає, що строк позовної давності, як спосіб захисту порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, оскільки суд відмовляє в позові по суті в зв`язку з недоведеністю позовних вимог і питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Стосовно зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» про визнання протиправним та скасування рішення №3 від 27.11.2019 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» Білої І.В. про визнання нікчемними правочинів, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої, десятої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа Фонду), як вже зазначалось, зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьої цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 вказаного Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Таким чином, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не рішення (наказу) банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий вищезгаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, яке прийнято уповноваженою особою.

Оскільки рішення (наказ) про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, він не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), тому внаслідок прийняття цього рішення не можуть порушуватися будь-які права таких осіб.

Отже, права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи, що унеможливлює здійснення судового розгляду вимог щодо визнання його протиправним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №761/13371/18, від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, від 16.05.2018 у справі №910/24198/16, від 11.09.2019 у справі №826/15648/16, від 11.04.2018 у справі №910/12294/16, від 06.11.2019 у справі №826/17595/16, від 12.02.2020 у справі №805/5102/15а, від 05.06.2020 у справі №920/653/18 та ін.

Відтак, оскільки спірне рішення банку про нікчемність правочинів є його внутрішнім документом, який не створює жодних юридичних обов`язків для контрагентів банку, зустрічна позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» про визнання протиправним та скасування рішення №3 від 27.11.2019 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» Білої І.В. про визнання нікчемними правочинів, задоволенню не підлягає.

Не підлягає задоволенню і зустрічна позовна вимога про визнання припиненими зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015, оскільки в силу статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні відповідно до ч. 1 ст 510 ЦК України є боржник і кредитор, а згідно із п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані у главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Заміна кредитора іншою особою, як підставу для припинення зобов`язання, норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Внаслідок укладення договору відступлення права вимоги у зобов`язанні (кредитний договір №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральна кредитна угода №1092015Г-Ю від 10.12.2015) відбулась заміна первісного кредитора (Публічного акціонерного товариства «Фідобанк») на нового кредитора (Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Візард»), а не припинення зобов`язання.

З огляду на викладене, враховуючи, що у зв`язку з укладенням договору відступлення права вимоги за кредитним договором №1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 та генеральною кредитною угодою №1092015Г-Ю від 10.12.2015 відбулась заміна сторони у зобов`язання, а саме Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Візард», а не припинення зобов`язань, зустрічні позовні вимоги в частині визнання припиненими зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» перед Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» задоволенню не підлягають.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини по справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначив, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене, враховуючи, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про нікчемність, вказаних позивачем за первісним позовом, правочинів та обставин, які б свідчили про наявність будь-яких зобов`язань позивача за зустрічним позовом перед банком і можливості визнання протиправним та скасування рішення №3 від 27.11.2019 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про нікчемність правочинів, яке є внутрішнім документом і не створює жодних юридичних обов`язків для позивача за зустрічним позовом суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та відповідача (позивача за зустрічним позовом) в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» про стягнення 140000,00 грн, відмовити повністю.

2. У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вайт Енерджі» до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання протиправним та скасування рішення про нікчемність договору та визнання зобов`язання припиненим, відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 04.12.2020.

Суддя Т.В. Васильченко