РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.11.2020Справа № 910/6355/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Огейчук Т.В. (01042, м. Київ, б-р. Дружби Народів, буд. 7, оф. 21)

до Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13)

Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6)

про відшкодування збитків у розмірі 59 042 596,00 грн.

В межах справи № 910/11048/14

За заявою Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" ()

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін:

Від позивача Огейчук Т.В. - представник

Від відповідача 1 Юлдашев Ю.М. - представник

Від відповідача 2 не з`явився

Від АТ "Укртрансгаз" Кравченко С.В. - представник

Від Петровської О.А. Ващук М.В. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/11048/14 за заявою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду м. Києва від 24.10.2016.

06.05.2020 до Господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Огейчук Т.В. з позовом до Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про відшкодування збитків у розмірі 59 042 596,00 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.05.2020 прийнято позовну заяву № 910/6355/20 Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Огейчук Т.В. до Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про відшкодування збитків у розмірі 59 042 596,00 грн. до розгляду в межах справи № 910/11048/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" та підготовче засідання призначено на 24.06.2020.

24.06.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.06.2020 задоволено клопотання позивача про витребування доказів та відкладено розгляд справи на 22.07.2020.

30.06.2020 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 2 на позовну заяву.

02.07.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь на відзив відповідача 2.

22.07.2020 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 1 на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.07.2020 розгляд справи відкладено на 26.08.2020.

10.08.2020 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь на відзив відповідача 1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Огейчук Т.В. до Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про відшкодування збитків у розмірі 59 042 596,00 грн. в межах справи № 910/11048/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" до судового розгляду по суті на 30.09.2020.

У судових засіданнях 30.09.2020, 12.10.2020, 21.10.2020 оголошувались перерви.

У судовому засіданні 09.11.2020 представник позивача надав пояснення по суті заявлених позовних вимог.

Представник відповідача 1 щодо задоволення позову заперечив в повному обсязі.

Присутні у судовому засіданні представники кредиторів боржника позов підтримали.

Розглянувши позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Огейчук Т.В. до Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про відшкодування збитків у розмірі 59 042 596,00 грн. Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

18.05.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" (позивач) та Акціонерним товариством "Український інноваційний банк", правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк", було укладено Кредитний договір № 4683 про відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2013 у справі №910/15032/13 з стягнуто з позивача на користь ПАТ «Укрінбанк» заборгованість за Кредитним договором з урахуванням відсотків, а також штрафних санкцій.

На виконання вказаного рішення Господарський суд міста Києва видав наказ від 25.10.2013, який у подальшому пред`явлено ПАТ «Укрінбанк» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України для примусового виконання.

В межах виконавчого провадження № 42967919 державним виконавцем Власюк Д.В. були винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.04.2014 та від 16.06.2014, а також акти опису та арешту майна боржника.

Зокрема, до актів опису та арешту майна було включено, серед іншого, таке майно позивача:

відповідно до акту опису та арешту майна від 14.05.2014, складеного за адресою: с. Селещина, вул. Богдана Хмельницького, 6а, Полтавська область:

- нежитлові будівлі, загальною площею 2 796.10 кв.м., які складалися з таких будівель та споруд: склад мінеральних добрив, літ. «Б-1», площею 2 770,3 кв.м.; вагова, літ. «Ж», площею 24,3 кв.м.; вбиральня, літ. «М-1», площею 1,5 кв.м.; резервуари, № 3; залізнична колія, № 5; майданчик для міндобрив, №11;

- комплексна технологічна лінія по обробці сільськогосподарських культур виробництва Австрії "HDT Handelsgesellschaft m.B.H.", що зберігалася у вищевказаному складському приміщенні;

- навантажувач (погрузчик) Komatsu, модель FD30T-16, серійний номер 729833;

- навантажувач (погрузчик) Komatsu, модель FD18T-16, серійний номер 658345;

- сільськогосподарські сівалки Gaspardo 15421111 у кількості 2 шт.;

Насіння сільськогосподарських культур, серед яких:

- соняшник «ПАЛ-255» - 680 посівних одиниць;

- соняшник «РІМІ» - 214 посівних одиниць;

- кукурудза «Інагуа» - 481 посівна одиниця;

- кукурудза «НС-208» - 60 посівних одиниць;

- соняшник «НК-ВКІО» -45 посівних одиниць;

- кукурудза «Ерлі Стар» - 28 посівних одиниць;

- кукурудза «НС-2016» - 28 посівних одиниць;

- соняшник «НС» - 62 посівні одиниці;

- соняшник «НС-2017» - 1452 посівні одиниці;

- соняшник «НСХ-6045» - 244 посівних одиниць;

- соняшник «Олівер» - 100 посівних одиниць;

- соя «Лариса» - 772 мішки по 25 кг.;

- ячмінь «Ярий Сталкер» - 1449 мішки по 25 кг.;

- соняшник «Косово» - 2905 посівних одиниць;

- соняшник «Тиса» - 3580 посівних одиниць;

- соняшник НСХ-6042 - 300 посівних одиниць;

- соняшник « 8 сон» - 305 посівних одиниць;

- соняшник «ПАЛ-093» - 25 посівних одиниць;

- соняшник «Меридіан» - 84 Біг-беги (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соняшник «Косово» - 26 Біг-бегів (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соняшник «ПАЛ-093» - 8 Біг-бегів (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соняшник «Одеса» - 17 Біг-бегів (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соняшник «ПАЛ-255» - 20 Біг-бегів (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соняшник «НСХ-6045» - 42 Біг-беги (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соняшник «РІМІ» -41 Біг-бег (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соняшник «Тіса» - 4 Біг-беги (490 кг. - 1 Біг-бег);

- соя «Поема» - 3 Біг-беги (1 т. - 1 Біг-бег);

- соя - 37 Біг-бегів (1 т. - 1 Біг-бег);

- кукурудза 2016-31 Біг-бег (1 т. - 1 Біг-бег);

- ячмінь - 86 Біг-бегів (600 кг. - 1 Біг-бег).

Відповідно до акту опису та арешту майна від 22.05.2014, складеного за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Радгоспна, 1:

- Арочна споруда відділення №1, площею 501,5 кв.м., склад металевий тракторної бригади, площею 303,4 кв.м., газосклад, площею 47,4 кв.м., будинок садоводів, площею 220,9 кв.м., загальна площа 1073,2 кв.м

З наведених вище актів опису та арешту майна вбачається, що все описане та арештоване майно передано державним виконавцем на відповідальне зберігання стягувачу у виконавчому провадженні - ПАТ «Укрінбанк». Крім того, вказані вище акти опису та арешту майна містять застереження про заборону відчуження майна.

28.08.2014 Господарським судом м. Києва 28.08.2014 постановлено ухвалу про порушення провадження у справі № 910/11048/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника.

В подальшому, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 58267392 від 27.04.2016, право власності на нерухоме майно у Полтавській області, яке було описане та арештоване державним виконавцем у виконавчому провадженні № 42967919, попри дію мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника, а також всупереч існуванню заборони державного виконавця на відчуження цього майна, у позасудовому порядку, на підставі іпотечного застереження у відповідному договорі іпотеки, було перереєстроване за ПАТ «Укрінбанк», тобто відповідальним зберігачем.

При цьому, як зазначає позивач, місцезнаходження рухомого майна, зокрема насіння сільськогосподарських культур та комплексної технологічної лінії по обробці сільськогосподарських культур, описаних відповідно до акту опису та арешту майна від 14.05.2014, які знаходилися у нерухомому майні у Полтавській області, а також місцезнаходження навантажувачів і сівалок позивачу невідомі.

Запити арбітражного керуючого до державного виконавця та можливого правонаступника ПАТ «Укрінбанк» - ПАТ «Укрінком» були проігноровані, доступ до майна для його інвентаризації не надано, майно ліквідатору не повернуто.

У ході проведення інвентаризації нерухомого майна у місті Бориспіль, описаного та переданого на відповідальне зберігання ПАТ «Укрінбанк» відповідно до акту опису та арешту майна від 22.05.2014, ліквідатором була встановлена відсутність арочної споруди відділення №1, площею 501,5 кв.м., а також виявлено, що майно ніким не охоронялося, а арочна споруда відділення №1 була повністю знесена (демонтована).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.02.2019 у справі № 910/11048/14 задоволено клопотання ліквідатора банкрута, скасовано арешти, накладені на майно боржника в межах виконавчого провадження № 42967919 та зобов`язано відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України передати ліквідатору Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" протягом одного місяця з моменту отримання ухвали суду майно, яке було описане відповідно до Акту опису та арешту майна від 22 травня 2014 року, складеного за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Радгоспна, 1, а також Акту опису та арешту майна від 14 травня 2014 року, складеного за адресою: с. Селещина, вул. Богдана Хмельницького, 6а, Полтавська область.

У зв`язку з невиконанням ухвали суду у встановлені строки, листами від 14.05.2019, 19.09.2019 ліквідатор ТОВ «Технік Енерджі» зверталася до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з вимогою негайно виконати ухвалу суду від 27.02.2019, скасувати арешти та повернути позивачу описане майно.

Водночас, як вказує позивач, станом на дату звернення до суду з даним позовом, відповіді від Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не отримано, всупереч існуванню судового рішення майно ліквідатору не повернуто, місцезнаходження його не відоме.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 5 ст. 41 Конституції України закріплено положення, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, чинного до дати набрання законної сили Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з п п. 1, 2 та 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VІІІ, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно.

Відповідно до п. 13 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім`я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім`я та по батькові нового зберігача.

У разі необхідності (наявність інформації про псування або розтрату майна тощо) виконавець до моменту передачі майна новому зберігачу може здійснити вихід за місцем зберігання майна для його огляду. У разі зміни кількісних чи якісних характеристик майна про це зазначається в постанові про призначення нового зберігача, при цьому виконавець готує повідомлення до органів досудового розслідування щодо притягнення зберігача до кримінальної відповідальності.

Пунктом 14 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання встановлено, що виявивши розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення переданого на зберігання майна або встановивши інші незаконні дії з цим майном, виконавець складає про це акт і звертається з повідомленням до органів досудового розслідування для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України.

Аналіз змісту вказаних вище норм права свідчить про те, що з метою сумлінного здійснення державним виконавцем своєї професійної діяльності, а також з метою недопущення порушення законних інтересів будь-яких осіб, у даному випадку інтересів боржника у виконавчому провадженні, тобто Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі", державний виконавець повинен був самостійно перевіряти стан описаного та арештованого майна з метою недопущення його псування, розтрати, підміни, відчуження, тощо, а у разі необхідності передати таке майно на відповідальне зберігання іншій особі.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 42967919, 28.10.2014 державний виконавець виніс постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у зв`язку з порушенням провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі", з чого слідує, що державний виконавець був обізнаний з приводу такого провадження та, відповідно, введення судом мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV, чинного до дати набрання законної сили Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, у період зупинення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

Аналогічні за змістом положення містяться і у ч. 4 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 №1404-VІІІ.

Тож попри зупинення вчинення виконавчих дій, державний виконавець не був позбавлений права перевіряти майновий стан боржника, у тому числі стан майна, переданого на відповідальне зберігання.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець, як представник держави, попри наявність у нього широкого кола повноважень, закріплених профільними законами (Закон України «Про виконавче провадження» у старій та новій редакціях, Закон України «Про державну виконавчу службу», Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», тощо) не вжив всіх необхідних та ефективних заходів для того, щоб право власності позивача на описане та арештоване майно не було порушене.

Дії державного виконавця зводилися лише до здійснення формальних процедур з опису та арешту майна з його подальшим переданням на відповідальне зберігання завідомо упередженій особі.

Доказів вчинення державним виконавцем будь-яких дій, спрямованих на перевірку стану арештованого майна, а також місця його знаходження, матеріали виконавчого провадження не містять.

Крім того, відсутні також докази звернення державного виконавця до правоохоронних органів з відповідними заявами про притягнення відповідального зберігача до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України.

На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.04.2014 державний виконавець арештував все нерухоме та рухоме майно позивача. Цією ж постановою державний виконавець заборонив здійснювати відчуження будь-якого майна позивача.

Окрім цього, застереження про заборону відчуження описаного та арештованого майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" містилося у актах опису та арешту майна від 14.05.2014 та 22.05.2014. Також, державний виконавець був обізнаний з приводу запровадження судом мораторію на задоволення вимог кредиторів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній до дати набрання законної сили Кодексом України з процедур банкрутства - 27.10.2019, під мораторієм на задоволення вимог кредиторів розумілося зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Згідно з ч. 3 ст. 19 означеного Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, серед іншого, стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства.

Аналогічні за змістом положення містяться і у ч. 3 ст. 41 чинного Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до абз. 2 ч. 6 ст. 19 Закону про банкрутство, задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Як вже було встановлено судом, 03.02.2015 право власності на нерухоме майно у Полтавській області, описане за актом опису та арешту майна від 14.05.2014, у позасудовому порядку було перереєстроване за ПАТ «Укрінбанк», тобто відповідальним зберігачем описаного та арештованого майна.

Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема Інформаційна довідка № 34159204 від 25.02.2015, на момент реєстрації права власності на нерухоме майно у Полтавській області за ПАТ «Укрінбанк» будь-які записи про арешт означеного майна, які перешкоджали б такій перереєстрації у позасудовому порядку, у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень були відсутні. При цьому, жодні арешти з цього майна у судовому порядку (у межах провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі") не знімалися.

Наведені обставини свідчать, що державним виконавцем не було вжито достатніх заходів, аби запис про обтяження (арешт) нерухомого майна у Полтавській області було внесено до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як наслідок, бездіяльність державного виконавця призвела до перереєстрації права власності на вказане майно у позасудовому порядку за ПАТ «Укрінбанк» попри наявність обтяжень, накладених на вказане майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606- XIV, чинного до дати набрання законної сили Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників. їхнє майно та кошти.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 вказаного Закону, під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

З урахуванням положень Порядку доступу державних виконавців до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2012 № 1964/5, чинного на дату перереєстрації права власності на нерухоме майно у Полтавській області за ПАТ «Укрінбанк», у процесі примусового виконання судових рішень державні виконавці мали безпосередній доступ до інформації, що містилася у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек.

Відповідно до ч. 5 Порядку доступу до реєстрів, доступ користувача до Державного реєстру прав та Реєстрів здійснюється безоплатно.

Тож державний виконавець, на відміну від осіб приватного права, не був позбавлений можливості безпосереднього та безоплатного доступу до інформації про описане та арештоване майно позивача, зокрема, про нерухоме майно у Полтавській області, що містилася у відповідних Реєстрах, з метою перевірки правового статусу цього майна, а також дотримання ПАТ «Укрінбанк», як зберігачем, заборони на відчуження майна.

Згідно з абз. 6 ч. 4 Порядку доступу до реєстру, за результатом пошуку користувач формує інформаційні довідки з Державного реєстру прав та Реєстрів, які залишаються у виконавчому провадженні.

Водночас, матеріали виконавчого провадження № 42967919 не містять жодних інформаційних довідок, що свідчили б про дії державного виконавця, спрямовані на перевірку статусу описаного та арештованого майна, зокрема нерухомого майна у Полтавській області.

Матеріали виконавчого провадження № 42967919 містять декілька постанов державного виконавця про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні: постанова від 19.05.2014 щодо оцінки насіння сільськогосподарських культур, описаних та вилучених у позивача на підставі акту опису та арешту від 14.05.2014; постанова від 19.05.2014 щодо оцінки комплексної технологічної лінії по обробці сільськогосподарських культур виробництва Австрії "HDT Handelsgesellschaft m.B.H.", описаної та вилученої у позивача на підставі акту опису та арешту від 14.05.2014; постанова від 19.05.2014 щодо оцінки нерухомого майна за адресою: с. Селещина, вул. Богдана Хмельницького, 6а, Полтавська область, також описаного та вилученого у позивача на підставі акту опису та арешту від 14.05.2014.

Водночас, матеріали виконавчого провадження № 42967919 не містять жодних висновків про оцінку перерахованого майна, як і не містять доказів вчинення державним виконавцем інших ефективних дій, спрямованих на встановлення фактичної вартості описаного та вилученого у позивача майна станом на дату такого вилучення.

У відношенні описаного та арештованого майна у м. Бориспіль постанова щодо його оцінки взагалі відсутня.

Наведені обставини свідчать, що державний виконавець не вчинив достатніх дій, спрямованих на з`ясування стану описаного майна, його вартості, тощо, які унеможливлювали б у подальшому зловживання зберігача - ПАТ «Укрінбанк» відносно цього майна, а також гарантували б захист прав позивача, як боржника за виконавчим провадженням.

Постановою Господарського суду міста Києва від 24.10.2016 у справі № 910/11048/14 Товариство з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Окрім цього, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі № 910/15032/13, судом було визнано таким, що не підлягає виконанню, наказ Господарського суду м. Києва № 910/15032/13 від 25.10.2013, який перебував на примусовому виконанні у межах виконавчого провадження № 42967919. Наказ залишився чинним лише у частині стягнення з позивача судового збору у розмірі 65 000,00 грн., які є несумісними з вартістю та обсягом майна, вилученого державним виконавцем та не повернутого.

Підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, стала та обставина, що ПАТ «Укрінбанк» у позасудовому порядку набуло у власність нерухоме майно у Полтавській області.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 18.01.2017 за № 01/02-04 ліквідатор позивача звернулася до державного виконавця з клопотанням скасувати арешт з частини майна, також описаного у межах виконавчого провадження № 42967919. До листа ліквідатором було додано засвідчені копії постанови суду від 24.10.2016 про визнання позивача банкрутом, а також ухвали Господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі № 910/15032/13, про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, державний виконавець був обізнаний з приводу визнання позивача банкрутом, а також скасування арештів, накладених на майно боржника, чи інших обмежень щодо розпорядження його майном, обумовлених введенням процедури банкрутства у відношенні Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі".

Постановою державного виконавця від 06.03.2017 поновлено вчинення виконавчих дій, зупинених раніше згідно з постановою від 28.10.2014 про зупинення вчинення виконавчих дій у зв`язку з порушенням у відношенні Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" провадження у справі про банкрутство.

Водночас, попри існування інформації про порушення зберігачем заборони на відчуження описаного та арештованого майна, а також всупереч вибуттю арештованого нерухомого майна у Полтавській області з власності боржника (втрати майна), у той же день, тобто 06.03.2017 державний виконавець закінчив виконавче провадження у зв`язку з визнанням позивача банкрутом, про що виніс відповідну постанову.

В той же час, будь-які дії, спрямовані на встановлення місцезнаходження описаного та арештованого майна, з`ясування його стану, вилучення та передачу боржнику або іншому зберігачу державним виконавцем знову не були вчинені.

Такі дії не вчинялися державним виконавцем і протягом більше ніж двох років з моменту направлення ТОВ «Технік Енерджі» згадуваного вище листа від 18.01.2017 за №01/02-04, всупереч численних інших звернень позивача, копії яких містяться в матеріалах справи.

Так, листом від 19.05.2017 за № 31/02-02 ліквідатор ТОВ «Технік Енерджі» повторно звернулася до державного виконавця з клопотанням про скасування арештів, до якого також були додані копії постанови про визнання боржника банкрутом від 24.10.2016 у справі № 910/11048/14 та ухвали від 23.11.2016 у справі № 910/15032/13.

Листом від 14.06.2017 за №42/02-02 ліквідатор ТОВ «Технік Енерджі» звернулася до державного виконавця з вимогою вжити процесуальних заходів з метою вилучення описаного та арештованого майна у зберігача чи його можливого правонаступника - ПАТ «Українська інноваційна компанія» та подальшої передачі майна ліквідатору для його інвентаризації та включення до складу ліквідаційної маси.

Одночасно у цьому листі увага державного виконавця зверталася на ту обставину, що рішенням Національного банку України ПАТ «Укрінбанк», воно ж відповідальний зберігач описаного та арештованого майна ТОВ «Технік Енерджі», було віднесено до категорії неплатоспроможних, а у банку запроваджено тимчасову адміністрацію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

З огляну на існування численних судових спорів, ліквідатор позивача звертала увагу державного виконавця на невизначений правовий статус ПАТ «Укрінком», як правонаступника ПАТ «Укрінбанк», а також на можливе виведення ПАТ «Укрінком» активів банку, що в чергове могло свідчити про наявність інформації про можливу втрату описаного та арештованого майна ТОВ «Технік Енерджі».

Черговим доказом даної обставини для державного виконавця мало стати подальше відчуження нерухомого майна у Полтавській області на користь ТОВ «Інвест Група Дельта», яке відбулося 17.05.2017 і було здійснене ПАТ «Укрінком», а не ПАТ «Укрінбанк» про що свідчить інформаційна довідка № 123852527 від 15.05.2018. Маючи безпосередній доступ до Державних реєстрів, державний виконавець не міг не знати про дану обставину.

Ще одним листом від 14.06.2017 за № 41/02-02 ліквідатор позивача звернулася до державного виконавця з клопотанням про скасування арештів з нерухомого майна, описаного та арештованого у місті Бориспіль до якого в черговий раз були додані копії постанови про визнання боржника банкрутом від 24.10.2016 у справі № 910/11048/14 та ухвали від 23.11.2016 у справі № 910/15032/13.

Листом від 24.04.2018 за №02-02/22 ліквідатор позивача знову звернулася до державного виконавця з вимогою витребувати описане та арештоване майно у відповідального зберігача чи його можливих правонаступників та передати ліквідатору.

Як вбачається з матеріалів справи на численні запити позивача державним виконавцем була надана єдина відповідь зміст якої зводився до того, що арешти з майна позивача можуть бути зняті лише за окремим судовим рішенням (копія листа від 23.06.2017 № 17971-0-33-17, 17972-0-33-17 наявна в матеріалах справи).

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався з запитами до ПАТ «Укрінком», як можливого правонаступника ПАТ «Укрінбанк», про надання доступу до описаного та арештованого майна з метою перевірки його стану, інвентаризації та включення до ліквідаційної маси, однак дані запити залишені отримувачем без відповіді.

В подальшому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 дійшла висновку, що ПАТ «Укрінком» не може вважатися правонаступником ПАТ «Укрінбанк».

З огляду на протиправну бездіяльність державного виконавця, Товариство з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" в межах справи про банкрутство № 910/1048/14 звернулося до Господарського суду міста Києва з клопотанням про скасування арештів з описаного та арештованого державним виконавцем майна та його повернення позивачу.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.02.2019 у справі № 910/11048/14 задоволено клопотання ліквідатора банкрута, скасовано арешти, накладені на майно боржника в межах виконавчого провадження № 42967919 та зобов`язано відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України передати ліквідатору Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" протягом одного місяця з моменту отримання ухвали суду майно, яке було описане відповідно до Акту опису та арешту майна від 22 травня 2014 року, складеного за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Радгоспна, 1, а також Акту опису та арешту майна від 14 травня 2014 року, складеного за адресою: с. Селещина, вул. Богдана Хмельницького, 6а, Полтавська область.

У зв`язку з невиконанням ухвали суду у встановлені строки, листами від 14.05.2019, 19.09.2019 ліквідатор ТОВ «Технік Енерджі» зверталася до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з вимогою негайно виконати ухвалу суду від 27.02.2019, скасувати арешти та повернути позивачу описане майно.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, станом на дату звернення до суду з даним позовом, відповіді від Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не отримано, всупереч існуванню судового рішення майно ліквідатору не повернуто, місцезнаходження його не відоме.

Матеріалами справи підтверджено, що право власності на нерухоме майно у Полтавській області, а також на Комплексну технологічну лінію по обробці сільськогосподарських культур виробництва Австрії "HDT Handelsgesellschaft m.B.H." позивач втратив, арочна споруда відділення №1 у місті Бориспіль, площею 501,5 кв.м., знищена, місцезнаходження іншого рухомого майна та його доля не відомі.

Викладене свідчить про завдання позивачу збитків у зв`язку з втратою майна. Державний виконавець не вчиняв жодних ефективних дій, що гарантували б непорушність права власності позивача на вилучене у нього майно. У зв`язку з відсутністю майна ліквідатор не може завершити ліквідаційну процедуру.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Про питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», Державну виконавчу службу України було ліквідовано.

Відповідно до п. 2 означеної Постанови, Міністерство юстиції є правонаступником Державної виконавчої служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

У системі органів Міністерства юстиції України діє Департамент державної виконавчої служби, у структурі якого, в свою чергу, існує Відділ примусового виконання рішень, де працювали та працюють державні виконавці, що допустили протиправну бездіяльність у відношенні описаного та арештованого майна позивача.

Натомість ні Департамент державної виконавчої служби, ні відділ примусового виконання рішень не є юридичними особами у розумінні Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 170 Цивільного кодексу України встановлено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001, за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України Про Державний бюджет України на 2000 рік та статті 25 Закону України Про Державний бюджет України на 2001 рік (справа про відшкодування шкоди державою), визначено, що шкода, завдана незаконними діями (бездіяльністю) державних органів, відшкодовується за рахунок держави, а не за рахунок коштів у державному бюджеті, виділених на утримання таких органів.

Як встановлено ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Також відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна людина, прав і свободи якої викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості.

Право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном передбачено у ст.1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Такими органами у цій справі є Міністерство юстиції України, як особа, завдяки бездіяльності посадових осіб якої майно Позивача було втрачене, а також Державна казначейська служба України, яка здійснює безпосереднє списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Наведений підхід узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/71517.

У постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08.11.2017 у справі № 761/13921/15-ц. У вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновку, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців, відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства.

За наведених обставин, суд вважає безпідставними доводи відповідача 2 щодо неможливості зазначення Державної казначейської служби України як відповідача за позовною заявою.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 3 ст.147 Господарського кодексу України передбачено, що збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За загальним правилом, складовими елементами акту завдання шкоди є: протиправні дії або бездіяльність особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, попри наявність у державного виконавця інформації про порушення відповідальним зберігачем заборони на розпорядження майном, всупереч визнанню наказу про примусове виконання судового рішення таким, що не підлягає виконанню, а також незважаючи на численні запити Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" з приводу скасування арештів, повернення описаного майна, а також спірного правового статусу ПАТ «Укрінком», після опису та передачі майна на відповідальне зберігання ПАТ «Укрінбанк» державний виконавець не вчинив достатніх та ефективних дій, спрямованих на перевірку реального стану описаного майна, його актуальної вартості, місця його перебування, умов зберігання та повернення цього майна позивачу чи іншому відповідальному зберігачу. Як і не вчинив жодних інших дій, спрямованих на збереження майна позивача протягом більше, ніж п`яти років з моменту опису та арешту майна.

Крім того, на момент реєстрації за ПАТ «Укрінбанк» у позасудовому порядку права власності на нерухоме майно у Полтавській області державний виконавець не забезпечив наявності у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записів про обтяження (арешт) вказаного майна, що надало можливість відповідальному зберігачу здійснити таку реєстрацію.

Всупереч існуванню інформації про протиправне розпорядження відповідальним зберігачем описаним та арештованим майном, державний виконавець не звернувся до правоохоронних органів з заявою про притягнення винних осіб до відповідальності за ст. 388 Кримінального кодексу України.

Також державний виконавець, всупереч прямому припису ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, не скасував арешт описаного майна позивача на наступний день, після того, як ухвала Господарського суду міста Києва від 27.02.2019 надійшла на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Виключення державним виконавцем записів про обтяження (арешт) майна позивача з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відбулося лише в жовтні 2019 року.

Натомість, державний виконавець не скасував інші заходи, спрямовані на примусове виконання судового рішення і обумовлені існуванням арештів, а саме не витребував описане майно від відповідального зберігача та не повернув його позивачу. Тим самим державний виконавець допустив порушення вимог ухвали суду про повернення майна ТОВ «Технік Енерджі» протягом одного місяця, що також свідчить про бездіяльність державного виконавця.

Таким чином, наведені вище обставини в своїй сукупності свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця внаслідок несумлінного виконання ним своїх обов`язків, що становить перший елемент складу цивільного правопорушення.

Доводи відповідачів, викладені у відзивах на позов, які зводяться до необхідності існування окремого судового рішення, що набрало законної сили, як єдино можливого і належного доказу протиправної бездіяльності відповідачів, суд вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

У зв`язку з завданням позивачу шкоди через втрату майна, між ним та державою виникли деліктні правовідносини, які опосередковуються регулюванням саме Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З цих норм слідує, що в силу диспозитивності господарського судочинства сторони вільні самостійно обирати докази і засоби доказування, якими доводити певні обставини, окрім тих обставин, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування.

Тож суд не обмежений у праві приймати та досліджувати докази бездіяльності державного виконавця (виконавців) у межах цієї справи і для встановлення існування таких обставин нема необхідності в отриманні окремого судового рішення!

До того ж, законодавством не встановлено обов`язку підтверджувати протиправність дій окремим судовим рішенням (зокрема, у порядку адміністративного судочинства), ці обставини можуть бути встановлені під час розгляду цієї заяви.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Так, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у означеній справі (п.5.30 Постанови), "щодо посилання в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на виключну правову проблему в питанні самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.".

Майно позивача вибуло з його володіння у примусовому порядку та поза його волею. Описане та арештоване майно вибуло з володіння позивача саме за рішенням державного виконавця у межах адміністративної процедури з примусового виконання судового рішення.

Правовідносини з відповідального зберігання описаного та арештованого майна виникли саме між державним виконавцем та обраним ним на власний розсуд відповідальним зберігачем - ПАТ «Укрінбанк».

Саме державний виконавець був наділений повноваженнями вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

Навіть попри зупинення вчинення виконавчих дій, державний виконавець не був позбавлений права перевіряти майновий стан боржника, у тому числі стан майна, переданого на відповідальне зберігання.

З метою запобігання втраті, псуванню чи розтраті відповідальним зберігачем описаного та арештованого майна, тобто у разі необхідності, державний виконавець був наділений правом вилучити таке майно та передати його на відповідальне зберігання боржнику або іншому відповідальному зберігачу.

Окрім того, у разі виявлення розтрати, відчуження, приховування, підміни, пошкодження, знищення переданого на зберігання майна або встановлення незаконних дій з цим майном, виконавець мав скласти про це акт і звернутися з відповідним повідомленням до органів досудового розслідування для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України.

Натомість жодні ефективні дії, спрямовані на збереження майна позивача та відновлення його порушеного права власності, державним виконавцем не вчинялися. Хоч про втрату описаного та арештованого майна, а також про порушення відповідальним зберігачем заборони відчуження майна державний виконавець знав і повинен був знати.

Відсутність у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про обтяження (арешт) нерухомого майна у Полтавській області призвела до можливості для ПАТ «Укрінбанк» перереєструвати право власності на означене майно у позасудовому порядку попри мораторій та заборону розпоряджатися вказаним майном.

Також, попри існування судового рішення, яке набрало законної сили, про скасування арештів з описаного майна, а також зобов`язання протягом місяця повернути це майно позивачу, таке майно державним виконавцем повернуте не було.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» (заява №18966/02) зазначено, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої § 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, встановлені обставини свідчать про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю держаного виконавця, яка полягала, серед іншого, в ігноруванні фактів зловживань з боку відповідального зберігача та неповерненні майна за судовим рішенням, та шкодою, яка складається з вартості неповерненого позивачу майна, описаного та вилученого за актами опису та арешту від 14.05.2014 та від 22.05.2014.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, серед іншого, відшкодування збитків.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є, серед іншого, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно абз.2 ч. 1 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як встановлено судом, майно позивача вибуло з його володіння та поза його волею внаслідок дій (бездіяльності) безпосередньо державного виконавця. Право власності на нерухоме майно у Полтавській області, а також на Комплексну технологічну лінію по обробці сільськогосподарських культур виробництва Австрії "HDT Handelsgesellschaft m.B.H." позивач втратив, арочна споруда відділення №1 у місті Бориспіль, площею 501,5 кв.м., знищена, місцезнаходження іншого рухомого майна не відоме.

В порушення вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справ № 910/11048/14 майно позивачу не повернуто.

Відповідно до висновків про оцінку від 27.03.2020, складених ТОВ «Контакт-Сервіс», копії яких містяться в матеріалах справи, вартість арочної споруди відділення №1 по вул. Сергія Оврашка, 1 у м. Бориспіль, знищеної під час її перебування на відповідальному зберіганні у ПАТ «Укрінбанк», становить 341 820,00 грн.; вартість насіння сільськогосподарських культур, вилученого державним виконавцем за актом опису та арешту майна від 14.05.2014, становить 45 085 576,00 грн.; вартість Комплексної технологічної лінії по обробці сільськогосподарських культур виробництва Австрії "HDT Handelsgesellschaft m.B.H." втраченої під час її перебування на відповідальному зберіганні ПАТ «Укрінбанк», становить 13 615 200,00 грн.

Таким чином, суд погоджується з обґрунтованими доводами позивача, що розмір шкоди, завданої позивачу внаслідок втрати його майна, становить 59 042 596, 00 грн.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами статті 1166 Цивільного кодексу України , майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 Цивільного кодексу України).

Водночас, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 Цивільного кодексу України).

Тож правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає, як складові, три елементи: шкоду, протиправне діяння або бездіяльність особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Таким чином, твердження відповідача 2 про необхідність доведення позивачем вини відповідача 1, як однієї з підстав для відшкодування збитків, спростовуються змістом ст.ст.1173 та 1174 Цивільного кодексу України.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Так, відповідно до п. 5.9. зазначеної постанови, "статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.".

Також викладене знаходить своє підтвердження у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц. Зокрема, суд касаційної інстанції вказує, що правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На підставі встановлених обставин та наведених норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем обґрунтовано та доведено належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідачів такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди, що є підставою для задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідачів.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ідентифікаційний код 37567646) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" (03038, м. Київ, вул. Ямська, буд. 28А; адреса для листування: 01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 7, оф. 21; ідентифікаційний код 35076670) в рахунок відшкодування шкоди завданої Міністерством юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13; ідентифікаційний код 00015622) 59 042 596 (п`ятдесят дев`ять мільйонів сорок дві тисячі п`ятсот дев`яносто шість) грн. 00 коп. збитків, понесених у зв`язку з втратою майна.

3. Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13; ідентифікаційний код 00015622) в дохід Державного бюджету України 367 850 (триста шістдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. судового збору.

4. Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ідентифікаційний код 37567646) в дохід Державного бюджету України 367 850 (триста шістдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

6. Копію рішення направити сторонам та кредиторам боржника.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 19.11.2020.

Суддя П.П. Чеберяк