ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2020 р.м. ХарківСправа № 922/3080/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання Деньковичі А.Й.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо", м. Київ
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторінг Україна", м. Київ 2. Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Харків
про зняття арешту
за участю представників:

позивача Дем`янець Я.В., ордер № 110408 від 22.09.2020 року;

відповідача-1 не з`явився;

відповідача-2 не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторінг Україна" та Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просить суд зняти арешт з нерухомого майна - квартири №305 загальною площею 45,7 кв.м. за адресою пр. Ювілейний (колишній П`ятдесятиріччя ВЛКСМ) 59 у м. Харкові, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.08.2013 року, винесеної головним державним виконавцем Московського ВДВС Харківського МУЮ Трофімовою Т.М. у виконавчому провадженні №39531868, номер запису про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 37785729.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.10.2020 року підготовче провадження призначено на 03.11.2020 року на 12:00 год.

22.10.2020 року відповідач-1 подав відзив (вх.№ 24595), в якому проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.11.2020 року підготовче провадження відкладено на 17.11.2020 року на 12:00 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.11.2020 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.12.2020 року на 12:00 год.

У судове засідання 01.12.2020 року прибув представник позивача, який позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив залишити судові витрати за позивачем.

Представники відповідачів у підготовче засідання 01.12.2020 року не прибули, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 21.10.2020 року відповідач-1 подав клопотання про розгляд справи за відсутністю його представника (вх.№ 24596).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані сторонами докази, суд установив такі обставини.

На підставі укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвест-Кредо" (позивач) 12.03.2020 року договору факторингу №12/03/2020 та договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки №PCL-ML-700/856/2007 від 09.08.2007 року, позивач набув прав кредитора та іпотекодержателя нерухомого майна - квартири №305 загальною площею 45,7 кв.м. за адресою пр. Ювілейний (колишній П`ятдесятиріччя ВЛКСМ) 59 у м. Харкові, що належала боржникові - Хачатряну Гамлету Мисаковичу.

12.08.2020 року позивач, на задоволення своїх вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку" на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеного у п. 6.4. Іпотечного договору, прийняв у власність зазначену квартиру та здійснив державну реєстрацію права власності на неї, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №220509981 від 17.08.2020 року.

Під час реєстрації права власності на квартиру з`ясувалось, що арешт, на майно боржника - Хачатряна Гамлета Мисаковича, зокрема квартири, накладений 30.08.2013 року на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" на підставі постанови Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №39531868 не було знято виконавчою службою, хоча 20.11.2013 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі відповідної постанови та, відповідно до інформації про виконавче провадження №39531868, отриманої з електронної автоматизованої системи виконавчих проваджень стан виконавчого провадження - завершено.

Оскільки позивач набув права власності на спірну квартиру вже після завершення виконавчого провадження та не є його учасником в розумінні ст. 14 Закону України "Про виконавче провадження" та не має права звернутись до державного виконавця з вимогами про звільнення майна з-під арешту, позивач звернувся до ТОВ "ОТП Факторинг Україна", як стягувача у виконавчому провадженні, з проханням здійснити дії по усуненню перешкод в здійсненні позивачем його права власності на вказану квартиру.

03.09.2020 року позивач отримав відповідь від ТОВ "ОТП Факторинг Україна", в якій останній повідомив, що виконавчий документ, на виконання якого було відкрито виконавче провадження №39531868, в рамках якого було накладено арешт на квартиру, повернуто стягувачу 20.11.2013 року, після чого його повторно до виконання пред`явлено не було. Відповідно до Інформаційної довідки про виконавче провадження від 31.08.2020 року виконавче провадження є завершеним, а отже державний виконавець не може здійснювати жодних виконавчих дій поза межами виконавчого провадження. Таким чином запропоновано позивачу звернутись з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

В даному випадку майно набуто позивачем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним у відповідному застереженні в договорі іпотеки, а саме п. 6.4. договору в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Стаття 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" також передбачає, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

При цьому, відповідно до п. 7 ч. 4 статті 27 зазначеного Закону наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33 - 38 Закону України "Про іпотеку". Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Отже, позивач, як фінансова установа, що є іпотекодержателем спірної квартири, в порядку, встановленому ст.ст. 35 та 37 Закону України "Про іпотеку" набув право власності на квартиру, на підтвердження чого до позовної заяви додано копії договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки №PCL-ML-700/856/2007 від 09.08.2007 року, дублікату договору іпотеки №PCL-ML-700/856/2007 від 09.08.2007 року, витягу з ДРРП №220509981 від 17.08.2020 року, Інформації з ДРРП №222033383 від 31.08.2020 року.

На підтвердження дотримання процедури, встановленої Законом України "Про іпотеку" додатково надаю копії повідомлення боржника про порушення умов основного зобов`язання в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку", направлені боржнику 12.03.2020 року та повторно 09.04.2020 року та 02.06.2020 року, а також копію висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість Квартири станом на 30.07.2020 року.

Суд відзначає, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

У справі "Споррінг і Льонрот проти Швеції" Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватись від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а й певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном, які він здійснює на свій розсуд (частина 1 статті 317 та частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 статті 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протшіравно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 та 2 статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами Закону України "Про виконавче провадження", а саме відповідно до статті 57 зазначеного Закону (в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного Закону України "Про виконавче провадження".

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками проведення виконавчих дій, якими закінчується виконавче провадження. Зі змісту статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" (статті 50 в редакції, чинній на момент чинності виконавчого провадження) витікає, що у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

І хоча відповідно до зазначеного закону повернення виконавчого документа стягувачеві не є підставою для закриття виконавчого провадження, але з інформаційної довідки про виконавче провадження вбачається, що воно завершене, а отже виконавець мав вчинити певні дії щодо зняття арешту з майна.

Крім того, станом на сьогодні зобов`язання боржника перед первісним кредитором - ТОВ "ОТП Факторинг Україна" повністю погашені шляхом передачі останнім своїх вимог новому кредитору - ТОВ "Фінансова компанія "Інвест-Кредо", який, в свою чергу повністю задовольнив свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Отже, з моменту завершення виконавчого провадження, а згодом й погашення боргу, втрачається легітимна мета арешту майна, як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння майном, тим більше, що станом на сьогодні боржник у правовідносинах не існує, а також змінився власник предмету обтяження.

Після настання зазначених подій відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання особі ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закінчення виконавчого провадження рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації закон не передбачає.

Із завершенням виконавчого провадження арешт майна став публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено.

Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені ч. 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження". В усіх інших, не передбачених цією нормою, випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Із огляду на зазначене, арешт майна в даному випадку із заходу забезпечення виконавчих дій перетворився на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції, а, з врахуванням суб`єктного складу - господарської.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13 та підстав для відступу від цієї позиції не знайдено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц.

З огляду на викладене, враховуючи те, що накладений на майно позивача арешт, перешкоджає здійсненню ним у повному обсязі права власності на це майно, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна - квартири №305 загальною площею 45,7 кв.м. за адресою пр. Ювілейний (колишній П`ятдесятиріччя ВЛКСМ) 59 у м. Харкові, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.08.2013 року, винесеної головним державним виконавцем Московського ВДВС Харківського МУЮ Трофімовою Т.М. у виконавчому провадженні №39531868, номер запису про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 37785729.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили, відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду в установленому законом порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.12.2020 року.

Суддя О.В. Смірнова